Stanislav Vašina:
Cesty Jinam a zpìt

Obsah:
Cesty Jinam a zpìt
První výlet
Druhý výlet
Tøetí výlet
Takový malý sumáø toho, co pøedcházelo cestám
Cesta do Francie a další dìje
Dodatek

Pohádky
Nájezdník
Láska, Èerný a Bílý kníže
Vìzeò

Cesty Jinam a zpìt

První výlet      

	První setkání s èímsi neznámým, s nìèím skrytým uvnitø mojí hlavy, co jsem si sám ani nevymyslel, nevsugeroval, nesnil o tom zabdìla, prostì ani trochu to nemohl ovlivnit, probìhlo v pùlce èervna 1995 cestou od Ivy z Petøin do Libnì. 
	Vyšlapoval jsem si po ulici s pocitem, že podrážkami témìø zarážím dlažební kostky hloubìji do zemì. Pøipadal jsem si sebevìdomì jako carský oficír, byl jsem plný potlaèované agresivity a síly. Dopochodoval jsem až na Letnou a tam mì znièehožnic všechna ta siláckost pøešla. Sesypal jsem se pod jedním ze stromù, kde jsem se s Tím setkal. Ten moment byl nìco jako prozøení nebo splynutí s celým svìtem. Byl neskuteènì dlouhý, ale spíš mimo jakýkoliv èas a prostor, hluboký a slovy dost tìžko popsatelný. Èetl jsem nìco o zážitcích rùzných mystikù, ale nikdy si nedovedl poøádnì pøedstavit, co prožívali, teï najednou jsem zaèal jejich slova chápat. Mìl jsem dojem, že vše, èemu jsem v sobì a kolem sebe nerozumìl, dostává jakýsi hlubší smysl, každá malièkost zapadala do složitého, ale pøitom úplnì jasného celku. Potom, když to trochu odeznìlo, mì pøepadl pocit, že všechno nezadržitelnì konèí. Možná pøijde nìco neznámého a nového. Øíkal jsem si pøitom, že bych mìl skoncovat se všemi, bohužel èetnými, vlastními høíchy a høíšky, útìky, cynismem, ubližováním druhým a jinými chybami a rozhodnì si uklidit ve svém svìdomí, tøeba se nìkomu vyzpovídat nebo tak. Bez toho bych nové údobí urèitì nemìl zaèínat. Vyhodil jsem cigarety a zbytek penìz, co jsem mìl po kapsách, jako podvìdomé gesto rozchodu s tím vším špatným, co jsem sám udìlal nebo mì potkalo v mém životì. Poprvé se mi stalo, že jsem jakékoliv pøemýšlení nemohl ovlivnit, cosi pøemýšlelo za mì ve mnì. 
	Mìl jsem tìsnì po dvacátýchdevátých narozeninách, a tak mì napadlo taky cosi o Buddhovi a jeho odchodu do bezdomoví. Chvilku jsem bez jakýchkoliv šancí na vrácení se do normálního stavu ležel v trávì s pocitem, že nemám proè a kam jít. Potom jsem se zvednul a snažil se nìjak dostat domù. Jakési proudy ve mnì mé tìlo nadnášely, necítil jsem chvilku, že jdu, ale že se tak jakoby vznáším.
	Na rohu parku jsem potkal skupinku Cikánù, hodnì mì to vylekalo, protože v tom zážitku zastavení se svìta se mi jako jedna z kvanta zrychlených myšlenek hlavou mihla pøedtucha, že mì musí nìjaký Cikán zabít. Kdy, to jsem nevìdìl, ale byl jsem si v té chvíli jistý, že k tomu jednou dojde. Všechna lehkost byla ta tam, odliv energie pøi návratu z výšky nebo jakýchsi hlubin do bìžného svìta byl natolik veliký, že jsem si musel sednout u hotelu Belveder nedaleko telefonních budek, dál bych v té chvíli nedošel.
	Pocit úplné prázdnoty a neskuteèné slabosti trval delší dobu, bìhem které jsem zaèal za skuteènými vìcmi vidìt své divoké pøedstavy. Napøíklad kolem jela stará hranatá tramvaj, mìla místo èísla nápis “svatba” a skrz její okno jsem zahlédl svou matku, pøicházely i jiné chu�ovky, na které si už nevzpomínám. Chtìl jsem se koneènì zvednout a jít domù, ale cítil jsem, že se mi to nejspíš nepovede. Jediné, co mì napadlo, bylo zavolat Ivì, aby pro mì dojela, vysvìtlit jí, že se mi udìlalo špatnì a že nejsem schopný odlepit se z toho místa, kde zrovna proklatì trpím. Asi za necelou hodinku se objevila, tak nìjak vytušila, že jsem nìkde jinde než na tomhle svìtì, koupila mi láhev dobré vody a doprovodila domù. To, že si myslela, že jsem se úplnì pomátnul, jaksi udìlalo teèku za naším vztahem. Delší dobu jsem se potom s tím nemohl vypoøádat, konec lásek vìtšinou dost nezvládám, což ale doteï nepovažuju za nic pøehnanì chorobného.
	Další dny se mi myšlení a konání rozjely nìkam, kam jsem vùbec nechtìl. Ráno jsem se probouzel s pocitem, že jsem se znovu narodil, veèer usínal s pøedstavou, že padám do èerné díry. V noci se mi vùbec nic nezdálo. V hlavì se mi s nezastavitelnou dìsivostí prosívaly všemožné útržky vzpomínek a zapamatované úvahy z knížek. Prostì všechno možné z pamìti na mì vyskakovalo. Zvláštní bylo, že jsem si dokázal vzpomenout na témìø všechno, na co jsem chtìl. Pøitom jsem si poøád do toho tajfunu v mozku opakoval, že se musím  zbavit všech svých chyb.
	Ráno jsem si po probuzení, kdy hlava bez sebemenší výstrahy zaèala zase neskuteènì rychle šrotovat, jako ve zrychleném filmu vlezl do vany s pocitem, že provádím jakési sebekøtìní, ochlazuji žhavou hlavu, zaèínám období èistoty. Vùbec jsem mìl milióny rùzných vysvìtlení pro svoje spìchání a zmateènì rychlé konání. V rámci náhledu, že provozuji jakousi sebeobrodu jsem mìl poøád hroznì málo èasu, protože své sebevylepšování jsem bral jako souèást nutné promìny celého svìta, a to nesneslo odkladu. 
	Pøes den jsem potkával lidi, se kterými jsem se dlouho nevidìl a na které jsem si zrovna chvilku pøed setkáním vzpomnìl, zaèaly se mi prostì dít náhody, kterých bylo tolik, že to pøestávalo být jakkoliv náhodné. Každou cestu metrem nebo tramvají jsem jel s nìjakou jeptiškou, èernochem, zamyšleným mladíkem, který vypadal, že je ponoøen do hluboké meditace, nebo jinou postavou, která mi pøipadala jako ukázkový pøíklad snahy lidstva dostat se za hranice denního a jen smysly viditelného svìta.  Pøišlo mi, že se co nevidìt stane nìjaký zázrak, který zbaví celý svìt utrpení, hladu, špíny, válek a podobných dìsivostí. Praha byla pro mì místem, kde to zatím skrytì zaèíná a nebo brzy zaène. Hrad, Vyšehrad, Vltava, Staré mìsto, Staré Židovské mìsto, rùzné kostely, synagogy, høbitovy, všechna tahle místa mi pøišla jako stvoøená a pøedurèená pro událost, na kterou lidstvo èeká už neskuteènì dlouho. 
	Jednou z mých oblíbených zábav bylo u øeky dumat nad potopou a koncem svìta. Apokalypsa se podle mì vlastnì nemìla odehrát jako nìjaká pøírodní katastrofa, celosvìtová válka nebo postupné èi náhlé znièení svìta lidmi. Spíš jsem si ji vysvìtloval jako všelidské zešílení, transformaci vìdomí a nový zaèátek nebo jakýsi návrat z konzumní do pøedtechnické a pøedhistorické doby.
	O tom, že se blíží nìjaký svìtodìjný zvrat jsem ani v nejmenším nepochyboval, potvrzovala mi to každá zpráva v novinách, chování lidí a rùzné pøírodní úkazy. No a já jsem mìl hrát v rámci oèekávané apokalypsy a zásadní zmìny svìta jakousi dùležitou roli, zdali stále více zasvìceného pozorovatele a nebo úèastníka, to jsem nevìdìl. Když jsem mìl nìjaký bohulibý nápad, tak se na nebi mihlo hejno bílých holubù, když mì opouštìla další høíšná a zpozdilá myšlénka, tak  smìrem do pryè odlétaly èerné vrány. Taky jsem si oblíbil dlouze zírat na špièaté vìže Emauz a nìjakým zpùsobem je propojovat imaginárními spojnicemi ve dne se sluncem, v noci s mìsícem. Sledovat v noci hvìzdy, pak svítání, pøes den slunce a oblaka, to mì v té dobì hodnì bavilo, nejvíc jsem ale prožíval bouøkové mraky, které mi pøišly mnohem strašidelnìjší než døív. Bytostnì jsem cítil, kolik je v nich skryté nièivé síly. 
	Bìhem toulání se po Praze mì to v jedné ze zpustlých zahrad táhlo ke stromu, který stál na jejím odlehlejším konci. Když jsem k nìmu pøišel a prohlédnul si ho, uvidìl jsem na nìm oprátku, což mì dost vydìsilo. Co jsem zase ponurého kombinoval a jaké hrùzostrašné výklady tomu pøikládal, si už nepamatuju. 
	Hezký výlet jsem si udìlal pøi hledání pramene živé vody. Úkol jsem splnil, když jsem narazil na jakémsi sídlišti na automat na pitnou vodu. Vùbec rùzné žáby na prameni, èarodìjové a šedivé eminence v pozadí, to byl mùj oblíbený sport, odhalovat je. 
	Svoje halucinace jsem nepovažoval za halucinace. Bìžnì jsem slyšel lidi, kteøí byli za zdí a kteøí si vìtšinou povídali o mnì. Taky jsem zaèal vymýšlet teorii, jak sedìt mezi tøemi lidmi, tak jakoby do køíže, dva vidìt z profilu a jednoho zepøedu, a provádìt tak nìco mezi mimosmyslovým pøenosem myšlenek a pocitù a køížovým výslechem. Vùbec jsem èasto ztrácel ponìtí o tom, kde konèí moje vìdomí a zaèíná vìdomí ostatních. Svìt mi pøišel jakoby obmotán pavuèinou energií vycházejících z každého èlovìka, která byla zøejmá nejen mnì, ale i jiným “vyvolencùm”, kteøí o tom, co vìdìli, nemìli potøebu mluvit. Mìl jsem pocit, že na každém, koho potkám, hned poznám, jak to s ním je. Hodnì lidí tak v mých oèích zkrásnìlo, ale bylo i dost postav, ze kterých èišela zloba a nebo úplná prázdnota. Mìl jsem z nich docela strach a stálo mì to dost úsilí, abych jej pøekonal. Chvilkami, když jsem se soustøedil na hezèí stránky svìta, jsem vidìl kolem lidských hlav i nìco jako slabé rùznì vybarvené aury, ale to jen výjimeènì, pøicházelo to jenom když jsem mìl extrémnì excitované vìdomí.
	Partièka lidí kolem Emila, co chodili do Samsona, mi tam u kuleèníku pøišla, jakože spolu tìmi š�ouchy provozují jakýsi dohovor. Hodnì jsem se pøemáhal, abych to s nimi nezaèal probírat, ale nechtìl jsem se jim do té jejich komunikace vmìšovat, byl jsem jenom rád, že zrovna v té chvíli mezi nimi jsem. Jednou jsem taky u Emila, bydlel tehdy kousek od Samsona, nemìl lepší nápad, než se zaèít toèit kolem vlastní osy napodobujíc derviše. Mìl jsem docela štìstí, že jsem pøi tìhle prostocvicích a chvilku po nich, kdy to ve mnì pìknì hrálo, nevylétl z okna. Dole v hloubce byla hromada dlažebních kostek, a tak mi pøišlo, že by to asi nebylo to pravé doskoèištì. 
	Natrefil jsem také na Boženu, která byla asi dost ráda, že mám za sebou lásku s Ivou, a tak jsem myslím i nìkolikrát u ní pøespal a chodil s ní do putyk. Pak jsem v práci, tehdy jsem dìlal recepèního v hotelu Balkán, kde se kouká jediným oknem v recepci do dvora, do kterého pøesnì na druhém konci vedou i okna z Boženiny kuchynì, dostal dìsivý nápad, že mì Božena na dálku vycucává, jakési spojitosti s její zálibou v astrologii mi tehdy projíždìly hlavou. Mìl jsem neodbytný pocit, že se mì snaží nìjakým zpùsobem znièit. Napøel jsem tudíž všechnu svoji mentální energii k tomu, abych se jí ubránil. Zaèal jsem v tom náporu slyšet, jak vyjou Cikánky z okolních barákù, které stoprocentnì do tìhle mimosmyslových vìcí vidìly, rùznì na sebe povykovaly, chvilku fandily mnì, chvilku Boženì. Nevím, jak dlouho to trvalo, ale skonèilo to ránou pod Boženiným oknem. Byl jsem si tehdy jistý tím, že vyskoèila z okna. Když jsem šel z práce kolem dveøí domu, ve kterém bydlí, moji domnìnku mi potvrdilo policejní auto, které tam stálo. Cítil jsem dost neodbytný pocit viny, a tak jsem šel k Míše na Vinohrady, aby k Boženì zavolala, jestli se mi to všechno nezdálo, a nebo je to pravda. Samosebou Božena z okna nevyskoèila, proè by taky.
	Bìhem dalších dnù jsem spolehlivì pøišel o práci, protože chodit tam pravidelnì, nebylo jaksi v mých silách. Považoval jsem tehdy za dùležitìjší jiné vìci. Dost mì to táhlo mezi lidi, to jest do hostincù. Nejspíš jsem jim tam nepøipadal zcela normální, ale aby mi nìkdo øekl, že bych mìl zavítat k psychiatrovi, to se nìjako nestalo. Vlastnì Iva mi nìco takového radila, ale já jsem si myslel, že to zvládnu i bez doktora.
	Taky jsem znovu zaèal pracovat v penziónu v Hloubìtínì, odkud mì už pøed rokem jeho majitel pan Beneš za nedostatek chuti okounìt tam až do jedenácti veèer jednou vylil. Nevím, co mì to napadlo, nìco ve smyslu jít po svých stopách, a co jde, znovu zopakovat a napravit, což tedy v pøípadì druhého zamìstnání u Beneše silnì nevyšlo. Ale bìhem pobytu v penziónu jsem mìl zase jinaèí neskuteèné pøíhody. 
	Potkal jsem tam Ducha zemì, staršího chlapíka, který mi pøišel jako poslední exempláø pøedešlého lidstva. Moudøe promlouval a vysvìtloval mi svoje zásady. Sedìli jsme v køesílkách proti zrcadlùm, u kterých jsem tehdy èasto provádìl svùj oblíbený mentální prostocvik, který spoèíval v tom, že jsem se na sebe díval upøenì tak dlouho, až na mì zaèal ze zrcadla vejrat nìkdo cizí, nìjaké moje alter ego èi co, mnohdy to byl hladový vlk nebo tøeba nìjaký Avar èi Hún. No a jak jsem tak pozoroval toho návštìvníka, co mì obdarovával svými moudry, v zrcadle se mi postupnì mìnil v nìkoho, kdo hodnì pøipomínal kresbièku praèlovìka od Zdeòka Buriana, a tak se pro mì stal Duchem zemì. Ta zrcadla mìla také to kouzlo, že se v nich dalo vidìt jak ze pøedu, tak z profilu. Strávil jsem u nich dost èasu ponoøen do neuvìøitelných obrazù, které v nich bylo možné vidìt, nìkdy se i hýbaly nezávisle na svých reálných vzorech.
	Setkal jsem se s Andìlem, to byl zase jeden turista, co vyšel dveømi, a pak se znovu objevil, jak to dìlal, jsem netušil, ale bylo mi jasné, že je to Andìl. Ptal se mì nìmecky na rùzné vìci a já cítil, že se mi snaží pomoct, abych se vrátil ze svých cest zase na zem. 
	Objevila se tam jednou nìjaká slovenská Židovka, starší paní, kolem které jsem mìl ohromnou potøebu poletovat, nosit jí kafe do pokoje a poslouchat její historky o tom, jaká je drahocennost kostka cukru k takovému kafi a jiná moudra. Matnì si vybavuju, že taky mluvila o koncentráku. Domníval jsem se, že moc dobøe ví, proè mi to všechno øíká. 
	Další mojí oblíbenou èinností bylo amatérské èarování, rùznì jsem tøeba v recepci penziónu barevnì kombinoval uzávìry na PET láhvích vystavených k prodeji turistùm. Barvy tehdy pro mì hrály ohromnou roli. Zelená a modrá byly silnì pozitivní a symbolizující sílu pøírody. Bílá, žlutá a zlatá mystické. Èervená a èerná smrdìly peklem. Taky jsem vybíhal z penziónu, abych poposouval tajemná znamení, která ohranièovala prostor našeho bílého domu. Tøeba rùzná èerná pírka a jiné proprietky byly znamením toho, že se okolní bandy z autobazarù a podivných místních svìtských struktur snaží navézt do našeho prostoru. Procházel jsem se proto nìkdy s Benešovým chlupatým ovèákem po nebezpeèném okolí v roli psohlavce.
	Jednou odjel Beneš na víkend do Nìmecka a nechal mì hlídat penzión. Bohužel jsem i pøes dobrou vùli svìøený úkol nezvládl zrovna na jednièku. Mìl jsem totiž neodbytnou potøebu vyjíždìt na spanilé jízdy po Praze, nejlépe taxíkem, protože jsem mìl úžasnì u�apané nohy z pøedešlých dnù plných pìších pøesunù po Praze. Kolem se barevnì seskupovala auta, øidièi na mì významnì pokukovali, sebe jsem poci�oval jako prostøedek vesmíru, a ani na chvíli se nad tím nezamyslel, že je to ukrutná šalba, mam a klam. Tak jsem probendil Benešovy peníze, asi šest tisíc. Beneš mì tedy uvítal dost nerudnì a nutil mì zavolat nìkomu, aby to za mì zaplatil. Nemìl jsem potøebu telefonovat, staèilo mi juknout na telefon, a už jsem si s dotyènou osobou na druhém konci drátu zvesela povídal. Tímhle zpùsobem jsem se tedy dozvìdìl, že je na mnì, co s tím provedu. Tak jsem Benešovi øekl, že ty peníze hnedtak neseženu, proèež mizím. Trochu jsem si zautíkal, ale magické vìci kolem mì, napøíklad nápis Mirek (Benešovo køestní jméno) v oknì èerveného tiráku, co jsem pod nìj skoro vbìhnul, mi jasnì øekly, že z bitvy se neutíká, a tak jsem se rozlícenému Benešovi postavil èelem, takže jsem dostal pìstí. Pøipadalo mi to jako jediné možné východisko naší rozmíšky. Pak mì zavøel do sklepa, kde jsem mìl záchvaty mýtických a pohádkových pøedstav, napøíklad kterak se jde rùznými cestami, chybuje se, trpí se za to, v oknech vìží jsou princezny, ve slujích draci a podobné motivky. Potom mì Beneš vypustil. Pár dnù jsem se potloukal po Praze s rozbitou drš�kou, až jsem zašel za Boženou, která mì odvezla do Motola, kde mi pusu sešili.
	Povedlo se mi taky projít po støeše starého fiatu Petra Peteøíka s domnìnkou, jak mu tím ukrutnì pomáhám, protože auto bude jednou jeho konec. Shodou okolností asi dva nebo tøi roky nato v mercedesu zabil svého kamaráda na železnièního pøejezdu v Radotínì, byl jaksi opilý a nevšimnul si vlaku. Co nevidìt ho snad pustí z basy. 
	Petr se skontaktoval s mým otcem, aby se prùšvih s tou prošláplou støechou nìjak vyøešil, protože se mnou nemìlo cenu o tom mluvit. Chtìli mi oba nìjak pomoct, a tak jsme se já, otec, matka a Petr vydali tátovým autem do jestli Rakovníka, Kladna nebo kam, kde Petr znal jakousi léèitelku. Celou cestu jsem sledoval okolí a pøišlo mi, že jedem nìkam do nepøátelského svìta. To mi pak potvrdilo setkání s tou ženskou, protože jsem v ní hnedle uvidìl zlou èarodìjku, a tak jsem radši vypadnul z jejího bytu ven a èekal u auta. Co tam s ní ostatní probírali, jsem se nesnažil nikdy zjistit. 
	Jednou jsem doprovázel jakousi slepou Míšinu kamarádku k ní domù na Èerný Most. V baru, kde jsme pøedtím ještì chvilku sedìli, se mi pøi výdechu zdálo, že se svìtla tlumí a pøi nádechu naopak rozsvìcejí, když jsem se upøenì zadíval na lampièku nad barem, tak zaèala blikat. U ní doma jsem pak nemohl celou noc usnout, jak jsem poøád své iracionální pocity nìjak chtìl pojmenovat. Ráno jsem vystartoval s cvrlikáním ptákù a vydal se zase nìco tropit.
	V každé hospodì jsem pravidelnì narazil na nìjakého, vìtšinou vousatého a obrýleného chlápka, co si v koutì buïto èetl noviny a nebo jen tak moudøe hledìl se zjevnì skrytým úkolem kontrolovat mì, abych zase nevymòouk nìjakou blbost. K prùšvihùm jsem mìl docela blízko, už jen z toho dùvodu, že mi pøišlo nutné øíkat lidem pravdu do oèí, a on ne zrovna každý mìl pro tuhle moji zálibu pochopení. Mìl jsem potøebu se každému svìøovat, co jsem mu kdy špatného provedl a nebo si o nìm myslel za hrùzy. Takové to køes�anské ano, ano, ne, ne, místo vìèných polopravd a vytáèek, to mì tou dobou docela ovládalo.  
	Taky jsem vìènì pøicházel k úrazùm, tøeba na chatì jsem si zlomil ruku. Tu ruku jsem si zlomil tak, že jsem s ní pøi ohnivé gestikulaci tøísknul nechtì o rám okna, když jsem cosi vykládal Lence a její kamarádce, které tam za mnou pøijely ze Strakonic. Sádru mi sundali až za mìsíc, když jsem už byl v Jihlavì. 
	Bìhem jednoho opilého veèera na Smíchovì jsem se zase dostal pod ruku jakémusi agresivnímu týpkovi z nonstopu, který mi docela natloukl, asi mu vadily moje chytré øeèi. Dokonce jsem od nìj dostal i popelnicí po kebuli, takže jsem pak byl samá modøina.
	Pak mì otec odvezl na chalupu, abych trochu vychladnul. Jenže první vìc, kterou jsem udìlal, byla návštìva hostince na návsi, kde jsem popil a bez okolkù dával moudra místním. Veèer jsem si pustil televizi, ale vysílání bylo spíš mým úkolem než tìch, kteøí to mají normálnì na starosti. Všichni chlapi v televizi øíkali repliky, co mìli podle mì nebo nìèeho ve mnì øíkat, to samé ženy a dívky. Pak jsem vydedukoval ze zpráv, kde jsem si všímal rùzných skrytých významù, že z Prahy jede kolona s Ivou, co si všechno rozmyslela a urèitì si mì chce vzít a zase všechno vrátit zpátky. Vùbec jsem se hezky zasnil, pak mi to ale zaèalo lézt na nervy, co to na mì ta televize sype za vìci z mé vlastní hlavy, a tak jsem ji vytrestal mocným kopancem do obrazovky, která v tu chvíli vybuchla. Vypnutím televize pøed tímto husarským kouskem jsem se neobtìžoval. Pak jsem ji zdemoloval, a posléze její zbytky uklidil. Taky zaøvalo okno z pøedsínì na dvùr, ale proè se to pøihodilo, to už nevím.
	Nedlouho na to mì nechali rodièe odvézt policejním autem do Pelhøimova a sami tam dojeli svým. Na policejní stanici mì vyslýchal jakýsi psychiatr, který potom matce øekl, že jsem psychopat a že skonèím ve vìzení, což ji znaènì ranilo. Já s ním promlouval zcela uvolnìnì a mìl pocit, že snad se mnou provádí pohovor, protože pelhøimovská policie potøebuje takového jasnovidce, jako jsem já.
	Ovšem ono to bylo trochu jinak, takže jsem v policejním autì pokraèoval do Jihlavy, kde jsem skonèil v blázinci. Pobyl jsem si tam od zaèátku srpna do zaèátku øíjna. Docela se mi nevyvedl nástup léèby, protože jsem si na chodbì sednul do umìlohmotného køesílka, které pode mnou ruplo, proèež si personál léèebny nejspíš myslel, že jsem agresivní rozbíjeè nábytku a bez nìjakých øeèí mì rovnou pøikurtovali na postel. Dost nešetrnì do mì potom bìhem léèby prali samé oblbováky. Ráno, v poledne a veèer jsem polykal pilulky, kterých jsem mìl vždycky plnou hrst. Vìtšinu èasu jsem po tìch chemických dobrotách mìl chu� spát. Zpomalilo se mi moje nebezpeènì rychlé pøemyšlování, jenže pøitom jsem mìl pocit, že mi souèasnì vygumovali i veškerý obsah mozku. Mezi spaním jsem vìtšinou sedìl jen na kuøárnì. S kým a co jsem tam probíral, si už moc nepamatuju. 
	Nìkdy jsme se dívali na televizi, už jsem sice do ní sám nic nepromítal, ale pøesto jsem se s ní moc neskamarádil. Dost pøíšerná byla hlavnì Nova, která podle mì úmyslnì zneužívala rùzné skryté symboly. Už jen znìlky byly tak barevnì pochystané, že lepší èarodìjný koktejl vymyslet nešlo. Ukrutnì mì tam taky provokoval poøad Eso, kde byly mezi pøíšernými písnièkami vstupy do studia, které snad postavil nìjaký hajzlík, který se chtìl montovat lidem do podvìdomí. Obzvláštì ty rùzné karty mìly v sobì hodnì pekelného. Už jsem to nepovažoval za žádné spiknutí, ale za nehorázné manipulování s omladinou, která na to tøeba v blázinci èuèela jako vìøící na svaté obrázky. 
	Moc mì ani nepouštìli ven, až po delším èase jsem se párkrát prošel po areálu léèebny a závìrem pobytu i po Jihlavì. Doprovázela mì Božena, která tam za mnou párkrát pøijela. Taky jsem podnikl procházku s rodièi. Bìhem tìch procházek po parku jsem byl akèní tak maximálnì deset minut, potom jsem si musel sednout na lavièku, jak jsem byl díky chemii v krvi totálnì vyèerpaný z jakéhokoliv pohybu. 
	Po návratu do Prahy jsem nemìl ani jednu mimoreálnou pøíhodu, ale ani reálnou. Nedìlo se ve mnì vùbec nic. Chodil jsem do práce v hotelu v Øeznické ulici, mìl ukrutné potíže s kýmkoliv o èemkoliv mluvit, nemìl šanci si na cokoliv vzpomenout, zapomínal slova a jména. Vidìl jsem tehdy svoji budoucnost hodnì bledì. Jediný, s kým jsem byl ještì tak ochotný být pohromadì, byla Božena, protože po mnì nic nechtìla. Nevadilo jí, že celé dny jen mlèím. Nìkdy pøes víkend jsme jezdili za Prahu k Berounce, Sázavì nebo na moji chatu. S tím mlèením to byla docela muka, tøeba na jednodenním výletì do Krkonoš, kam mì s sebou vzali Božena a její dva kamarádi, jsem byl rád, když jsem sestrojil i jen holou vìtu. Nìjaká souvìtí, do tìch jsem se radši nepouštìl. A taky jsem trochu koktal, jak jsem si nemohl vzpomenout na rùzná i docela bìžná slova.   
	Až po roce jsem zaèal trochu pookøívat. Zmìny k lepšímu jsem zaèal poci�ovat i tak, že se mi zase chtìlo èíst nejen proto, abych nìjak zabil dlouhé chvíle, ale proto, že mì zas nìkteré knížky zaèaly bavit. Èetl jsem hlavnì knihy o psychologii, náboženství, mystice a mytologii, které mi trochu osvìtlovaly, co se to se mnou dìlo.
	Emil mi taky sehnal práci v monitoringu tisku, dlouho jsem pøedtím uvažoval, jestli to mám zkusit a zajímat se o tuhle práci, protože moje sebevìdomí bylo na bodì mrazu a trochu jsem si nedovedl pøedstavit, že bych mìl vymýšlet anotace k novinovým èlánkùm, když jsem byl tak zablokovaný a skoro zapomnìl mluvit.
 
Druhý výlet

	V roce devadesát sedm, dva roky po prvním výletu, jsem koneènì zase nacházel trochu chuti existovat, mluvit s lidmi. Semtam jsem mìl i radostnou chvilku. Vìtšinou mi ale stejnì nebylo dobøe, vyhýbal jsem se starým známým a hlavnì se snažil vytìsòovat z hlavy vzpomínky na první výlet do Jinam. Ale stejnì leckdy v metru se mi vybavil tøeba moment, kdy mi tehdy na jezdících schodech zaèaly zlatì svítit vlasy. A ty schody se rùznì zpomalovaly a zrychlovaly podle toho, jak jsem se hnul nebo zamyslel. To samé se mi dìlo v tramvajích, rùznì se zpomalovaly a nebo nabíraly ïábelskou rychlost podle mých pokynù. Všechno jsem tehdy míval naopak, svìtla v ulicích se nerozsvìcela sama, to teprve, když jsem se na nì zadíval, mìla šanci si zasvítit. Vùbec jsem nìjak podivnì reagoval na elektøinu a jiné druhy energie. Tøeba i stromy, kytky a všechno zelené podle mì vysílalo své proudy.Tyhle a jiné vzpomínky mi byly bytostnì protivné, ve své momentální vyprahlosti jsem se stydìl za to, jaký jsem schizofrenik a troska, což mi ale naštìstí nìkdy bylo i vymlouváno. Tøeba léèitelka Krulichová v mé cestì Jinam spíš vidìla probuzení hadí síly než nìjaké nemoci duše. No.
	Na další túru po mimorealitì jsem se vydal bez extatických zážitkù a jakýchkoliv pøíprav. Prostì jsem na výletì do Teplic poci�oval až moc radosti z toho, jak je mi dobøe s Radkou a Martinem, kteøí mì tam s sebou vzali. Kapku jsem tomu pomohl vychutnáváním si euforie z toho, že zase funguju jako normální èlovìk, a ne pan Ryba, jak mì vtipnì jednou pojmenoval otec. 
	První den v Teplicích mi bylo jen hezky, ale druhý den jsme se vydali na výpravu na Komáøí vížku v Krušných horách, kde pøi cestì zpátky jsem na lanovce zaèal tušit, že se mi zase otevírá vìdomí. Stromy, domky, cestièky, prostì všechno okolo zaèalo mít opravdovìjší rozmìry, výraznìjší barvy, zaèal jsem zase slyšet všechny možné zvuky a šramoty, cítit pachy a vùnì, všechno do sebe nebezpeènì krásnì zapadalo. Bohužel jsem ale zase vlétnul do chorobné sebestøednosti. Každý èlovìk, co mìl mobilní telefon u ucha, volal, že jsem zase tady. Lidi sice mìli projasnìnìjší oblièeje, byli na sebe vlídnìjší, zaèal jsem je zase vnímat, jenže sebe ještì víc.
	Cestou autobusem do Prahy jsem zase zaèal pøièítat Terezínu, Øípu a celému tomu božímu svìtu významy, které jsem si mìl odmyslet, a radši jen tak okouzlenì zírat. 
	V Praze mnì po nedlouhé chvilce došlo, že ten pocit jakéhosi štìstí a tíhy celého svìta neunesu. Bylo mi tak nìjak smutnì hezky, že to bylo k nevydržení. Svìøil jsem se rodièùm, že na mì zase nìco leze,  a ti mì tentokrát vlastním autem odvezli do PC v Bohnicích. Jenže tím moje cesta neskonèila, ale teprve nabrala na obrátkách.
	Pøi pøíchodu do pokoje a ulehnutí na postel mì zase posedlo rychlomyšlení. Èlovìk, co ležel pøede mnou, si nìco èetl, podíval jsem se mu pøes rameno do té knížky, a latinská písmenka se zmìnila v podivnou smìsici hieroglyfù, které se kroutily jako hadi. Tøi pilulky uklidòovákù na uvítanou jsem odmítnul dost nevraživì. Hnedle mì nìco napadalo o Trojici a rychloasociace zase mìly proè øádit. 
	Po chvilce v pokoji jsem si zaèal pøipadat jako v kleci. Pøistoupil jsem tudíž k oknu omrknout, jak z té klece ven. Na oknech nebyly møíže, jen okenice byly dole spojeny øetìzem, který byl uzamèený visacím zámkem. V návalu zloby jsem ho jedním prstem rozlomil. Vsugeroval jsem si v tu chvíli, že ve mnì døíme duše vzteklého rysa, tudíž jsem mìl v onom prstu dost síly. Ten rys mì napadnul proto, že na posteli ležel obrázkový èasopis od sestry , ve kterém byla i fotka rysa, a já se na nìj dlouze díval a pøišlo mi u toho, že si nìjak pøisvojuju jeho podobu. Když jsem se podíval z okna, dolehla na mì marnost mého pokusu o únik a nechal jsem se bez sebemenších cukù odvléct na pavilón 31, kde byli tehdy divoèejší a zarputilejší pøípadi. Tam mì nadopovali chemickými dobrotami. Vzpomínám si, jaký jsem mìl ukrutný dìs z injekèní støíkaèky, jak jsem tušil, že mi ty chemie zase vygumujou mozek. Ale nìjak jsem to pøežil. Potom i noc, kterou jsem byl celou pøikurtovaný k posteli, nebyla zrovna z tìch nejhezèích.
	Další den jsem si už mohl podle libosti korzovat po pavilónu. Zkusil jsem realizovat svùj nový experiment. Upøenì zírat do slunce, nabít se jeho silou, a pak pohlédnout zpátky na spolupacienty. Hodnì mì bavilo, jak jsem vidìl svìtýlka, vycházející z jejich hlav. Pøevážnì svítila èervená. 
	Vzhledem k tomu, že jsem se doktorùm jevil jako krotké zviøátko, zanedlouho mì pøesunuli do pavilónu 18, kde to vypadalo trochu lidštìji. Dobøe se mi se spolupacienty žvatlalo, sestøièky byly taky moc hezké bytùstky, obzvláštì pak sestra Marta, prostì to šlo. Jenom mì ustaviènì bolely záda z vedlejších úèinkù neuroleptik.
	Znièehožnic výlet do mimoreality odezníval. Pak jsem se ještì propracoval do pavilonu 30, kde už bylo hodnì svobodnì. Dopoledne jsme tøeba chodili na psychoterapie, nìkdy pracovní terapii, èasto jsem taky zašel na keramiku, kde byla tou dobou zamìstnaná Božena a vaøila mi tam kafe. Nebo jsem jen tak døepìl na kuøárnì, ve které byl i pingpongový stùl, èi na lavièkách pøed stánkem, kde jsem klábosil s rùznými postavami, které se tak nìjak navzájem znaly. Odpoledne jsem mohl do mìsta s tím, že do osmi jsem musel být zpátky. 
	Jedné noci na tøicítce na mì ale pøišly neèekané zkoušky. Zaèal jsem jasnì vidìt vznik vesmíru, formování planet, utváøení kosmického øádu, a to všechno hroznì rychle. Naše planeta mi pøipadala jako neskuteènì pr�avá souèástka vesmírného provozu. Každou chvilku mohla dokonèit svou pou�, prasknout spolu s mojí hlavou. Neodbytnì jsem cítil, jak je køehká a malá ta vrstva života a lidského vìdomí, která obklopuje zemìkouli. Taky jsem to své cestování v èase dával do souvislosti s indickými náhledy na støídání jug. V Satja‑juze, ve vìku dobra, prý trval lidský život 100 000 let. V Trétá‑juze lidé žili 10 000 let a v Dvápara‑juze žili 1000 let. Teïka v Kali‑juze se délka lidského života posunula tak t tìm maximálnì stu. Rùznì jsem montoval jugy s naším pojetím èasu, a vycházelo mi, že vlastnì tahle doba kamenná, železná nebo jaká, je jen ukrutný pidiokamžik. Taky jsem si vzpomnìl na rùzné mýty o zlatém vìku nebo zlatých obøích lidech pod Lhasou. Ve  víru myšlenek jsem to promotal s teorií bodu alfa a Omega od Pierra Teilharda de Chardin. Cítil jsem, že se k bodu Omega svìt nezadržitelnì blíží. Tohle všechno a mnoho dalších neuspoøádaných pocitù, dojmù a zvláštních kombinací se mi míhalo hlavou tak rychle, že jsem si radši zašel za Jakubem pro uspávací injekci. Jakub tam dìlal ošetøovatele. Bylo fajn, že jsem ho znal ještì z VŠE, chodil chvilku do kruhu s Lenkou z Ústí a byl zajímavou postavou už tehdy, vzpomínám si, že mi bìhem studií pùjèil knížku o buddhismu od Vincence Lesného.
	Vìènì jsem rùznì žvanil se spolupacienty, mám dokonce pocit, že z øíší, kde nic nemá zaèátek ani konec, všechno se rùznì otáèí v èasovém kruhu, a kde prostor taky nehraje tak velkou roli, mì víc než psychiatøi a psycholožka vytáhlo konfrontování vlastních zážitkù s potížemi, bludy a sebestøedností ostatních spolupacientù. Tøeba Josef poøád probíral, jak vyzrát na rùzné mafie, kolikrát ho chtìli zabít zlí Židi, a mìl to všechno zabaleno do takového nacionalistickokøes�ansky ulítlého vidìní svìta. A tak jsem si díky tìm jeho výlevùm uvìdomoval, nakolik se moje vnímání svìta míjí s okolní realitou. Tím nechci nijak snižovat dùležitost tøeba psychoterapie. Jenže mùj postoj k doktorùm byl hodnì nedùvìøivý. Na tìch sedáncích a kroužcích, kde jsme se všichni mìli vypovídat ze svých poruch, jsem vìènì zlobil a vtípkoval. Nìkdy mì ale probíraná témata oslovovala, jako tøeba, jak vnímat samotu, vztahy s druhými, promýšlet režim dne, provádìt introspekce a tak. Hodnì spolupacientù na tom bylo o poznání hùø než já, mìli rùzné deprese bez konce, potíže s tím, jak se zaøadit do spoleènosti, takže jednoho jaksi potìšilo, že nebyl sám mimo. 
	Nejpøíjemnìjší bytostí na tøicítce se pro mì stala Kateøina, která už tam byla delší dobu kvùli bolestnému rozchodu se svým podivným mužem. Bylo mi na ní sympatické, kterak s ostatními vlídnì promlouvala a byla vùbec tak nenucenì starostlivá. Moc dobøe mi tøeba udìlalo, když mi namasírovala záda, která mì vìènì bolela po tìch skvìlých pilulkách, co jsem je dennì polykal.
	Pøi povolených vycházkách z Bohnic jsem ze sebe sypal moudra, nejradìji s limem v ruce u Panákù, Lukáš s Evou si urèitì moc užili. Vìènì jsem se stylizoval do role zatraceného a jemnì vyšinutého mystika, kterému se jeho experimenty nezdaøily, a tak se snažil zahnat pachu� ze slov schizofrenie nebo psychóza, která se mi doteï zrovna dvakrát moc nelíbí.
	Jednou se mi ale propustka vymkla z rukou, nejspíš jsem popil èi co, a zašel domù poležet do své vlastní postele. Místo v osm veèer jsem se vrátil do ústavu v osm ráno, protože jsem si nìjak pøehodil denní doby. Takže jsem si znovu prošel koleèko 31, 18 a zpátky na 30, odkud jsem zase pevnì zakotven v realitì odešel domù. Dohromady jsem pobyl v Bohnicích asi tøi mìsíce. Taky nìjakou dobu potom jsem mìl ještì pracovní neschopnost, ale relativnì brzy jsem se vrátil do práce, protože být poøád doma nebylo tím nejlepším øešením. 
	Po návratu z bohnické léèebny jsem zase byl vìènì sklíèený a bez nálady, ale nebylo to tak hrozné jako po návratu z Jihlavy, taky jsem pravidelnì chodil k doktorce Borùvkové do Bohnic na kontroly, ale že by mi to moc pomáhalo, to si nemyslím. Musel jsem brát pravidelnì jakési pilulky, ale po èase jsem toho nechal, protože jsem zase byl v relativní pohodì. Hlavnì jsem se hlídal, abych nenašel zalíbení v alkoholech. Zvyknul jsem si na to, že jsem v hospodách, kavárnách a jiných zaøízeních tohoto druhu pil džusíky, kávièky a limonádky. Docela jsem získal dobrý pøehled o tom, kde mají jaké nealko a za kolik.   
	Potkával jsem se potom docela èasto s Kateøinou, které pak vybuchnul podnájem na Jižòáku, a tak jsem byl rád, že pøijala moji nabídku a nastìhovala se ke mnì. Po roce se pak pøesunula nìkam jinam. To už jsem byl zase na další cestì do mimoreálna. Ono bydlet u mì se stalo skoro nebezpeèným, protože jsem se v rámci nadcházející mánie nìjakým nedopatøením dal do øeèi s místními cikánskými vykuky, a tìm jsem pod vlivem nìjaké neracionální úvahy pùjèil klíèe od bytu, kde mi vzali všechny úspory. Dokonce jsem jim snad pøitom øíkal vìtu: “To chcete i klíèe od bytu, kde jsou peníze?”, použitou z knížky o Osipu Benderovi, jenže v dost nevhodném kontextu. Osip byl narozdíl ode mì lišák, já ten jeho žertík provedl doslova, takový humor na entou, který byl ve finále spíš k pláèi než k smíchu. Peníze jsem zrovna jako na potvoru mìl všechny doma, protože jsem uvažoval o koupi lepší a výkonnìjší vìže a dlouhé cestì na Slovensko. 
	Potom když jsem byl už potøetí v blázinci, tak na mì rómští spoluobèané nastražili jednu svou èernookou krásku, které se povedlo ukrást všechny Kateøininy vìci, fo�ák, volkmena a další, což Kateøinu pìknì vzalo. A tak si radši rychle sehnala jiné bydlení. Vùbec tihle Cikáni, se kterými jsem mìl to štìstí se potkat, byli pìkní podvodníci, tìšilo je, když mohli bláznivého gádže obelstít. Mìli dobrý nos na to, když nìkdo z jakéhokoliv dùvodu pøestane být ostražitý. Èasto jsem potom uvažoval o tom, proè jsem z nich mìl tehdy na Letné takový vítr, nièeho jsem se sice nedobral, ale nejspíš jsem byl fascinován tím, jak dokážou vycítit slabá místa potencionálních obìtí a jak tak nìjak pøirozenì drží pospolu. Moje fascinace Rómy se mi promítala i do rùzných zážitkù, když jsem byl poprvé mimo, pamatuju se, že v Želivì, kde jich zrovna taky pár bylo, na mì vybìhlo jejich èerné psisko, ïábelským tempem ke mnì pøibìhlo, vypadalo to, jako že se mi chce zakousnout do nohy, ale tìsnì u mì udìlalo klièku a kamsi zmizelo. Nebyl to moc milý zážitek. A taky jako první vždycky tihle lidi s levantskýma oèima hnedle vycítili, že jsem jinde. Považuju je tedy za nìco jako pøirozené èi pøírodní psychology nebo spíš slovy Terryho Pratchetta hlavology. To mi ale nebránilo v tom, abych se s nimi v ústavech nebavil. V rámci pobytu v Bohnicích jsem byl docela za dobøe s jedním, který na mì sice loudil peníze, ale na druhou stranu byl ochotný se podìlit o cigára nebo tabák èi potravinky od své ženy, když jsem byl na suchu. Sice jsem to moc èasto díky èastým návštìvám nepotøeboval, ale nìkdy pøeci jenom ano. 

Tøetí výlet

	Po druhém pobytu v pakárnì jsem už zaèal o sebe mít strach, ono takové legrácky jako zabodávání kudly do stolu, protože to jaksi archetypální chlapíci dìlávají, nemusejí skonèit vždycky dobøe. Špièka jednoho ne zrovna nejlepšího nože se mi pøi tomto úkonu ulomila a vystøelila doprostøed oblièeje, naštìstí si to nenasmìroval do oka, ale trefila jen nos. Proèež jsem mìl dojem, že dál si takhle zahrávat s osudem není nejzdravìjší. 
	No, ale stejnì jsem ještì nebyl úplnì nabažen cestami Tam a zpìt, a tak na mì v létì 99 pøišlo znovu neracionálno. První náznaky jsem už trošku cítil na výletì v Roháèích na Slovensku, kde jsem byl se sestrou, ale to jsem ještì mìl hodnì pod kontrolou, potom ale v Praze jsem taky nìkolikrát popil a už to jelo. 
	Ten krátký výlet do Roháèù se mi moc líbil. Ostatní turisti se honili znaèným tempem po kopcích, zatímco já a pár dùchodcù jsme se šourali za nimi. Povídali jsme si tam s jedním asi osmdesátiletým pánem, který mìl spoustu zajímavých historek. Tak trochu jsme se, on svými øeèmi a já svými, snažili zaujmout jednu paní a její osmnáctiletou dceru. To dìvèe se mi docela hodnì líbilo. Pamatuju si jednu obzvláš� vyvedenou historku starého pána. Nìkdy koncem války musel odklízet neplechy po spojeneckých náletech nìkde u Plznì. Jeden den pøišla jejich èeta pozdìji do práce, protože zase probíhaly nálety. Nìmec, co je mìl pod svým velením, byl tak rozèílený, že je pøinutil rozpoèítat se na sudé a liché, a ty sudé nechal zastøelit. Starý pán prý normálnì stával v øadì jako druhý, ale ten den si stoupnul jinam, protože panoval velký chaos. Díky tomu tedy pøežil. Pak jsme spolu rozebírali, kolik rùzných okamžikù v jeho a i v mém životì bylo náhodami jen zdánlivì.
	V Roháèích se mi taky stalo, že jsem jel sám ze skanzenu Oravské dìdiny autobusem asi jen pìt kilometrù do hotelu, ve kterém jsme bydleli, a ten autobus byl plný jeptišek, pøišel jsem si tam jako v klášteru na koleèkách. Magické významy jsem tomu sice ještì nepøisuzoval, ale úplnì normální se mi to tedy rozhodnì nezdálo.        
	Po návratu z hor jsem v Praze pojednou zase zaèal moc vnímat barvy, zvuky, všechno se vším propojoval a za vším hledal skryté významy. Tentokrát jsem si ale už dával víc pozor na to, co se mi jen zdá a co je spíš realita. Elektrický proud a televizní vysílání jsem si už pøekládal reálnì, ale dalo mi to hodnì práce. Ono, když jsem si pustil rádio nebo televizi, hráli zrovna pøesnì to, co mi v té chvíli pøišlo jako velmi na místì a podporovalo to mé náhledy na všeobecné souvislosti. Ale už jsem to naštìstí ani v nejmenším nevysílal já nebo to nìjak neovlivòoval.
	Byl jsem si jednou zaplavat s Martinem, kterého jsem znal díky Boženì, v Podolí. Když jsem se tak noøil pod hladinu, zažil jsem pøitom zase transpersonální vidinky. Odmyslel jsem si detaily, jakými byl bazén, chlór, èvachtající se spoluobèani, a jen tak se soustøedil na kontakt s vodou. Pøestal jsem se pøitom divit, že si lidi vymysleli rùzné Vodníky, Poseidony a jiné vodní elementy. Staèilo se jen ponoøit hodnì hluboko a byli hnedle nadosah.
	Božena mnì doporuèila jednu psychiatrièku, která podle ní byla prostì úžasná. Dobrovolnì jsem zašel do její ordinace na Smíchovì. Paní to sice byla sympatická, ale pøedepsala mi takou smìsici pilulek, až oèi pøecházely. Vyzvednul jsem si je sice v lékárnì, ale nikdy se do nich nepustil. Už jsem tak trochu vìdìl z pøedchozích pobytù v blázincích, jaké mají nehezké vedlejší úèinky, a tak jsem jim moc nedùvìøoval.  
	Vypadnul jsem potom na chatu s domnìnkou, že v pøírodì to bude klidnìjší bez rùzných tlakù mìstské civilizace, ale moc to nepomohlo. Byl jsem už v mimoreálu až po uši. Potloukal jsem se po okolí chaty, v noci nechával projíždìt všemožné síly svým tìlem. Pøi poci�ování bolesti jsem propojil obì dvojice údù a poslal do bolavých oblastí zlatý proud z hlavy a vyhnal tím tak èervené svìtlo, které symbolizovalo místo bolesti. Nejzajímavìjší úkaz jsem si ale zpùsoboval oblékáním si imaginárního zlatého brnìní. V ruce, která se mi pøitom samovolnì zaèala svírat v pìst, se mi objevoval zlatý meè, tìlo tuhlo v ocel, zaèal jsem vidìt do všech stran, i když jsem nepohnul hlavou, a když jsem moc chtìl, tak jsem vidìl i skrz stìny, jediné místo, kam jsem nedohlédl, byl èerný bod na temeni hlavy. Naštìstí jsem ale dokázal tuhle extázi ukonèit a ještì umìl zase uvést mysl do pùvodního stavu. 
	Nemìl jsem s sebou žádné knížky, ale ke štìstí mi staèily úplnì knížka o pravidlech pravopisu a jakási knížka o gulagu, které se na chatì povalovaly. Jak jsem si tak listoval tìmi mluvnickými pravidly, docházela mi spousta souvislostí, jak a proè jednotlivá slova a vazby mezi nimi vznikaly, samozøejmì hodnì ujetì.  Taky jsem si zahrál šachy se sousedem, sedìli jsme u toho pod stromem u stolu, který stojí mezi mojí chatkou a studánkou. Pak jsem èasto hrál šachy sám se sebou, pøišlo mi legraèní, že si jako schizofrenik pøeci musím vystaèit s tìmi svými vlastními rùznými týpky v sobì. Èerné a bílé figurky pro mì byly nìco jako symboly jin a jang. Líbil se mi názor, že jin a jang jde brát jako dvì strany jedné hory. Jang je sluneèná strana, jin je strana ve stínu. Vždycky se ale jedná o ten samý kopec. Kde jedna tato síla roste, druhá ubývá a naopak. Proto vyhrát nebo prohrát ty šachy prostì nešlo, a tím pádem mì to ohromnì bavilo. Vlastnì už od mala nejsem soutìživý typ, vždycky mi pøišlo, že hry jsou tu od toho, aby se hrálo. Pøišlo mi zcestné nutit se do toho vyhrát a dobìhnout nebo pøedstihnout druhého.
	Chodil jsem èasto závodním tempem po kraji, tisknul se k lesní pùdì, nasávajíc pøitom proudy ze zemì. Rùznì jsem trénoval, jak vystaèit s minimem obèerstvovacích zastávek. Mìl jsem pocit, že mi staèí jen správnì dýchat a nepotøebuju potom ani moc pít. Tím pitím myslím vodu, protože mi bylo tou dobou už jasné, co se mnou umí udìlat pivo nebo jiní alkoholové. Vùbec mezi mými pochody po okolí chaty a poutìmi Prahou v devadesátém pátém, kdy mì honili jacísi vnitøní bìsové, byl rozdíl, teï jsem je podnikal úmyslnì. Oblíbil jsem si také svoje sandálky, které jsem si v duchu pøedìlal na botky øímského legionáøe, a pruboval, kterak pradávní váleèníci kdysi chodili z místa jedné potyèky na druhé. Semtam jsem vlítnul do vesnice, hrajíc si na pøepad barbarù, abych potom vzápìtí zas mohl onu vísku coby místní domobrana bránit. Taky jsem uvažoval nad tím, kolik vìcí je pro èlovìka ne nezbytných, rùznì jsem si zkoušel balit zavazadla, ve kterých toho moc nebylo, protože proè se obklopovat kravinami, které v postatì jen odvádìjí pozornost od toho Hlavního.
	V noci, když se mi nechtìlo spát, jsem chodil po lese a ani omylem nemìl strach z nìjakého toho divokého prasete nebo jiné potvùrky èi podivných noèních šelestù a kvílení. Mìl jsem takový pocit, že s lesem srùstám a zvíøata by proto nemìla sebemenší dùvod mì považovat za vetøelce. Maximálnì tak nìjací malí chlupáèi za drsnýho predátora. Hodnì jsem si oblíbil èernou mikinu, kterou mi Kateøina vyzdobila takovým vzorem pøipomínajícím noèní oblohu. Když jsem ji mìl na sobì, pøišlo mi, že jsem i souèástí temné nálady noci. Potom jsem ji v Bohnicích dal Velké Kateøinì, protože jsem podlehnul jejímu škemrání. Velkou Kateøinu jsem potkal na PC a zaèal jsem jí tak øíkat, abych ji odlišil od Kateøiny, co jsem už znal, a taky proto, že byla hodnì statné postavy. 
	Taky jsem jednou zavolal Radce, že mi došly peníze, pøijela tedy se svou sestrou autem a pùjèila mi nìjakou tu sumièku. Moje rozumy ze svìta mimoreálu ji asi docela vyplašily. Zrovna mì napadalo nìco o nebezpeènosti a škodlivosti silnièního provozu, ono auta nemám rád ani ve stavu sebevìtší støízlivosti a natožpak v excitovaných údobích. Tøeba bìhem své první pouti mimorealitou jsem  nìkdy sedával na Palackého námìstí a díval se, jak po nábøeží jezdí auta. Pøišlo mi, jakoby se navzájem honila a øidièi a ostatní pasažéøi byli v tìch plechovkách jakoby zakletí. Jako sardinky se v nich museli prohánìt až do soudného dne. Náklaïáky mi pøipomínaly tanky a osobní auta malé tanèíky, a tak celý ten mumraj pùsobil jako nìjaké zlovìstné vojenské manévry. Myslel jsem si, že auta jsou neskuteènou zhoubou pro život na Zemi. Z výfukù šlo takové špíny, motory pøíšernì vrèely, že nebylo skoro slyšet nic jiného. Nechápal jsem, proè si lidé na sebe upletli takový biè. Už jen toho asfaltu a betonu, bez kterého se autíèka neobejdou. 
	Dost èasto jsem na chatì øešil vìci, kterým jsem z pochopitelných dùvodù nikdy nemohl pøijít na kloub, jen jsem mìl dojem, že se pøibližuju k jejich skrytým významùm. Jednou z nich bylo, co tak asi mám v sobì ze svých pøedkù. Zabýval jsem se pro mì záhadnou okolností, proè mùj dìda umøel pøesnì den pøedtím, než jsem se narodil. Znám ho tedy jen z nemnoha fotek a vyprávìní babièky a otce. Dìda se narodil ve Sloupnici. Prošel si první svìtovou válkou, aby se z ní vrátil hodnì pozdì s ostatními legionáøi pøes pùlku svìta. Nechal si potom nejspíš vyplatit svùj podíl na rodinném statku a pøestìhoval se do Øeèice, odkud byla babièka, aby si tam zaøídil autodopravu. Když se brali, on byl o hodnì starší než ona, mìl pøes ètyøicet a jí bylo nìco mezi dvaceti a tøiceti. Byl protestant, babièka, jak bylo v kraji zvykem, katolièka. Starý Kameš, co mìl v Øeèici za první republiky taky autodopravu, mi jednou v hospodì povídal historku, kterou mu údajnì dìda vyprávìl. Dìda podle ní mìl koncem války být v zajetí v nìjaké z islámských zemí, co pak se staly souèástí Sovìtského svazu. Jakýsi bej si dìdy prý hodnì vážil, protože rozumìl jako jediný rùzným strojùm. Tak mu taky chtìl ukázat své lány, vesnice a další majetky. Když to všechno spolu shlédli, nenapadlo dìdu nic chytøejšího, než se optat, jestli by mu taky neukázal svou manželku, když už všechno ostatní vidìl. Bej po delším váhání øekl, že když je tedy nìco jako host a pøítel, tak mu vyhoví. Pøivedl svou ženu a sundal jí roušku, co mìla pøes oblièej. Dìda mu ji pochválil, jak je hezká, no a milý bej vytáhl revolver a zastøelil ji se slovy, že vidìnou ženu už nemùže potøebovat. Pøišlo mi to docela silný kafe, ale nevím, co je na tom pravdy. Na každý pád musel mít dìda docela pestrý život. 
	Další z mých pøedkù, který mì zajímal, byl Berta, bratr dìdy z Košetic. Zùstala po nìm Bertova svìtnièka, na kterou se pamatuju, jejím oknem jsme jako dìti lezli do sadu. Berta prý celý život nic nedìlal, protože byl trošku na hlavu. Jen mohl hlídat dìti, na které byl asi hodný a rozumìl si s nimi. 
	Dìda z Košetic mìl celý život rád konì, i na vojnì byl u dragounù, proto jsem si asi pøi svých pochodech krajem pøipadal, že mám nìjakého toho konì uvnitø sebe, i když jsem jenom pìšáèek. Taky se mi do mojí duše vešel i pes, chvilkami jsem se na svìt díval i jeho oèima a mìl neskuteènì zbystøené smysly. Psí vojáci a psohlavci mi v té chvíli pøišli jako jedna vydaøená parta nebojsù. 
	Datum svého narození jsem nikdy nemìl potøebu moc zkoumat, protože rùzné astrologie, numerologie a podobné špásy mi mírnì zprotivila Božena tím, jak se tím vìènì zabývala. Prostì na èísílka se mi vìøit nechtìlo, vždy� je to jenom lidský vynález. Jenom mi chvilku pøišlo podezøelé, kolik tam mám šestek. A taky rok mého narození je v èínském horoskopu rokem Divokého èi Ohnivého konì, a to mi docela zapadalo do mých stavù. Božena mi to vysvìtlovala, že tohle znamení se opakuje jen jednou za šedesát let. Normálnì se støídají roky rùzných zvíøátek po dvanácti letech. 
	Že doba, kdy se èlovìk narodí, hraje svou roli, to jsem chápal, ale zas tak ukrutnì urèující v životì to podle mì nebylo, aby se hloubáním nad tìmihle vìcmi mìl zbyteènì marnit èas. Co mì spíš oslovovalo, byla Jungova teorie spoleèného lidského nevìdomí a archetypù.  
	Mìl jsem takový pocit, že se dá souhlasit s tím, že v každém z nás je uloženo víc postav, snílkù, darebákù, bojovníkù, milovníkù, tvùrcù, boøitelù, hledaèù a požitkáøù. Proè se objevuje v mém vnitøím svìtì zrovna stále se vracející postava bojovníka, který vìènì prohrává, neposlouchá rady, sám vráží hlavou do zdi, bylo mým hlavním hlavolamem. Ten archetyp bojovníka mi byl nad slunce jasnìjší. Dneska se mnohým týpkùm vyráží v podobì managerování, šoférování, pøebudovávání svìta, který o to ale neprojevuje sebemenší zájem. Postava toho správného Bojovníka nejspíš ale spoèívá v myšlence bránìní jasného ideálu, lásky k paní svého srdce nebo tak nìco. Ochrana jakéhosi rodinného štìstí proti nepøízním zlého svìta se mi tehdy nejevila zrovna tím pravým oøechovým. Lze s klidem prohrávat, když vìc, o kterou jde, má smysl a sílu. Horší je prohrávat, trpìt, nechat se dusit okolím a nevìdìt, proè to všechno. Takže se mi zdálo nezbytné, najít si ten nejsprávnìjší, jediný možný ideál, pro který za to stojí bojovat, hlavnì tedy sám se sebou, aby u toho okolí nemuselo vidìt a cítit bolest. 
	K tomu ideálu: Jaksi nejpochopitelnìjší by bylo pøistoupit na myšlenku Boha, jeho všeobjímajícího øádu, pravidel a tak. Leè všechny dozatímní pokusy ho ozøejmit a seznámit s ním publikum, o kterých jsem se doslechl, lépe øeèeno doèetl, jsou moc podobné svým autorùm, tedy lidem. Zprava doleva, z jihu na sever. Nejpøijatelnìjší pro mé chápání byla myšlenka jednoho svìta, kde všechno se vším souvisí. Svìt tedy rovná se Bùh nebo tak nìjak. A èlovìkovi, i když se z nìj stane ten nejmystiètìjší mystik a nejdobrotivìjší dobrotitel, prostì a jednoduše není dáno to dokonale pochopit a pojmout všechno do svého lidského vìdomí. To je tedy výchozí bod. Takže když  pojmout život jako jakousi formu boje, tedy v mém pøípadì, lepší by samosebou byly rùzné cesty lásky, vcítìní, tolerance nebo jiných kréd, nejde bojovat za to všechno. Bylo by to moc megalomanské a navozující v oblasti Jinde velké tìžkosti. V oblasti Jinde se nebojuje, bojuje se jen v øíši vlastního mikrokosmu, to proto, aby v tom venku se tyhle vìci a vnitøní šarvátky nemusely vyrážet jako vyrážky. Svým zpùsobem to pro mì bylo pøijatelné vysvìtlení, jenže dost chatrnì vyprojektované.
	Do zaèátku není potøeba pøesnì vìdìt, kam se jde, kde se odehraje pùtka, základ je se na ni pøipravovat, zjistit si, které metody urèitì nikam nevedou. V mém pøípadì se jevilo velmi ošidným radovat se z nìjakých chvilkových a èásteèných vítìzství. Myšleno ale hodnì obraznì. Na každé cestì, i té mé mírnì silové a agresivní, se musí poèítat s tím, že se prostì všechno mùže zhroutit, rùzná dna zubí zuby, rùzné žebøíky Kamsi vedou ne ke koneènému poznání, ale do blázincù. Taky jsem mìl co dìlat, aby se mi ten Bojovník ve mnì nezvrhával ve vzteklého berserka.
	Hezká vìc je taky vìdìt, jak vypadá smrt, nebo spíš umírání, trochu jsem si touhle oblastí taky zacestoval. Zažil jsem jednu pøíhodu, kdy jsem bez sebemenších pochyb cítil, že musím umøít. Padal jsem z výšky, neumìje se bezpeènì houpat na zábradlí nad pøehradní nádrží. Bìhem letu do hlubiny mi hlavou projel rej vzpomínek, který se co do obsahu nemohl vejít do onoho vpravdì okamžiku. Naštìstí jsem se ale nártem jedné nohy zachytil o spodní trubku onoho žbrlení, a holka, co tam byla se mnou a svým miminem v koèárku, mì za tu nohu chytila, takže jsem mìl èas se z oné prekérní pozice dostat. Jinak bych si dole na betonì nenávratnì rozbil kokos a nemohl pokraèovat na své cestì Tam a zpátky. Vlastnì jsem jednou málem umøel už v pìti letech, kdy jsem se topil v Bulharsku v moøi. Zachránila mì na poslední chvíli jedna Nìmka. V devatenácti jsem zase já vytáhnul z vln Èerného moøe nedaleko od místa, kde jsem jako kluèík polykal andìlíèky, Nìmèoura z východního Berlína, který mìl docela namále. Kontrast mezi pomìrnì nebezpeèným plaváním v moøi a neskuteèným klidem na pláži, kdy jsme žertovali buïto spolu s kolegy cestovateli nebo s nahatými Nìmkami, mì tehdy docela fascinoval.
	Jak si dodávat energii k dalším neohroženým výletùm do vnitøního chaosu a válèištì jsem mìl pomìrnì promyšleno. Nejpøíjemnìjší metodou bylo ležet, tak trochu vypustit události dne a naopak si pustit nìjaký jasný bigbít s pravidelným rytmem, sladit s ním bušení srdce, samosebou to ale nepøepálit, èili chvilkami jsem si ordinoval i klidnìjší skladbièky na uvolnìní vnitøní za�atosti. Docházelo mi v té dobì, nakolik byla hudba nebo rytmus dùležitou záležitostí pøi rùzných obøadech pøírodních národù. Díky stálému rytmu se jde dostat bez vìtších potíží do úplného tranzu. Ono i rùzné armády mìly své bubeníky ne jenom pro legraci. Taky v Bohnicích nejeden klient tluèe do bubínku. Jak odbourat rauchenpauzy jsem nemìl jasno, tak jsem se tím nezatìžoval a bral je jako souèást uklidòovacího obøadu. Vùbec v excitovaných stavech jsem hulil víc než je zdrávo.
	Hra na vojáèky ovšem má svá pravidla, nemìla by se provádìt mezi lidmi, to je lepší nasadit normálnìjší tváø, napøíklad svìdomitý úøedník spìchá do zamìstnání a tak. Když ale chu� nesundávat vnitøní zbroj zvítìzí i ve dne, bylo lepší trénovat tøeba pøesuny. Š�ouchání do lidí jsem tou dobou nechával pro opravdové magory, které oslovují maskáèe, holé hlavy a jiné blbiny, které vedou tak akorát do pekel. Díky svým kontaktùm s nevìdomím jsem si uvìdomoval, jak je snadné zblbnout nevìdomé a nezralé osoby k takovým šíleným vìcem. Ona historie je toho plná i v osvíceném dvacátém století. Ale zároveò jsem uvìøil v platnost pravidla o akci, po které se musí dostavit reakce. Takže když èlovìk nìco nìkomu provede, vzápìtí to slízne odjinud a možná v ještì horší podobì. Nìkdy bohužel i jeho dìti.
	Hodnì jsem taky podléhal mýtickým kouzlùm rùzných pradávných lidských sídliš�, kterých je kolem chatky hned nìkolik. Zboøené a zaniklé hrady a vesnice byly mým oblíbeným poutním místem.
	Pøi jedné pochùzce do vesnice Mrzky jsem šel pod svým vlastním kulatým mrakem, co si to šinul po nebi stejnì pomalu jako já po silnici. To mnì vnuklo náhled, že Bùh má zase se mnou své zámìry. Na jasnì modré obloze jsem také jednou zahlédl šedivou møíž. Dost tìžko ji mohla vyrobit nìjaká trysková letadla, takhle podivnì se po obloze nemotají. A z oblakù se na mì dívala ustaviènì zlobná tváø Velkého otce. Dokonce mi pøišlo, že i poèasí je podivuhodnì synchronizované s mými vnitøními stavy, pršelo, když jsem potøeboval zchladit hlavu, slunko vysvitlo, když se mi udìlalo dobøe a podobnì. Nebylo to špatné, ale zaèalo mì to brzy zase pìknì vyèerpávat.
	Takže jsem výlet na chatu ukonèil a vrátil se do Prahy, doma mì zase navštìvovali rùzní bìsíci, a tak jsem se vydal do práce, ovšem tak nìjak podivnì pøesnì o pùlnoci. V kanceláøi byl Emil s Ilonou, snažil jsem se jim vylíèit svoje pekla, a pak jsem usnul na kanapi. Ráno se Xena ve spolupráci s Evou, Emilem a rodièi domluvili, že zase patøím do blázince. Bylo mi to jasné a vùbec jsem nemìl nic proti, protože zastavit rozjeté vlaky v hlavì jsem sám zase klasicky nedovedl. 
	Pobyt v Bohnicích zaèal dost nevlídnì, protože mì zase na jednatøicítce napumpovali nìjakými jedíky, takže jsem pak asi tøi dny sotva polykal, v nohách jsem mìl takové køeèe, že nešly normálnì používat a kroutily se do ix. Pøepadla mì neodbytná tucha, že nejspíš co nevidìt vydechnu naposledy. Ono mi taky bylo tøicet tøi, a to vìtšinou tihle pseudospasitýlkové, co se snaží napodobovat Mesiáše, mohou ukonèit svou pou� vezdejší. Když jednou pøišel otec za mnou na návštìvu, neumìl jsem to v sobì potlaèit a dostal nezadržitelný záchvat pláèe. 
	Veselejší chvilky nastaly poté na pavilónu 18, kde byla zase sestra Marta a velmi sympatická doktorka Fousková. Pomìrnì jsem se tam sblížil s Ctiborem, který se do Bohnic dostal jakousi shodou neš�astných náhod, žádnou poruchu jsem u nìho nevysledoval, a s ním jsme mudrovali nad tím, jaká je ten blázinec prazvláštní kombinace dovolené s vìzením, houpali se v postelích s drátìnkou a komentovali nìmecká slovíèka a fráze, které se Ctibor snažil nauèit. Taky jsme vzpomnìli svatých mužù v Indii, které nám nìkteøí obzvláš� vyvedení spolupacienti pøipomínali. Pro sebe jsme si vymysleli taky takové žertovné pøezdívky, já se pojmenoval neuvìøitelnì vtipnì: Svámí Harašími, pro obzvláš� bystré znalce drsného patafyzického humoru se to vyslovovalo S vámi haraší mi. Byla to taková trošku vzteklá a pøitom bezmocná reakce na bezmozeènost rùzných velkých sester s laskavou maskou místo oblièeje a vìènì spravedlivých odborníkù s myšlením politruka, kteøí si osobovali právo rozhodovat o druhých a brali to jako svoje svaté poslání. Na pár takovýchto, expresívnì pojmenováno nadlidí, jsem narazil, a jejich neochvìjnou sebedùvìru a nepochybování o sobì a své pravdì jsem jim ani moc nezávidìl. Kdybych byl hodnì škodolibý, tak bych jim pøál, aby v nebíèku narazili na podobné typy, co o nich budou rozhodovat stejnì neomylnì, jako to oni dìlali s ostatními tady na zemi.
	Jedna velká sestra z dvacet šestky byla obzvláš� chutná, mìla v oblibì léèící se alkoholiky, ze kterých si za pomoci své nefalšované nìhy udìlala vlastní skupinku patolízalù a pomlouvaèù se samozøejmì dobrými úmysly. Jedince, se kterými se jí špatnì manipulovalo, až tak moc v lásce nemìla. Jednou jsem to od ní schytal, když byl víkend a velká sestra mìla pravomoci témìø jako doktor, a tak mì šoupla do uzavøeného pavilónu, protože jsem remcal. Pøi dalším setkání s ní jsem už radši držel jazyk za zuby, ale stejnì jsem se jí moc nezavdìèoval. Tøeba jednou se mì starostlivì optala, jestli mi není špatnì, já jí odvìtil, že je mi fajn, a ona na to opáèila, proèpak je mi tak špatnì. Dál se s ní vybavovat a nechat se vyprovokovat se mi naštìstí nepovedlo. Nevím, jestli ostatní z ní mìli podobnì pøíjemný pocit jako já, ale s lidmi, se kterými jsem se tam družil, jsme se v názoru na ni shodli.  
	Další povedenou osobou na osmnáctce byl Gymnasta, starší chlapík v zeleném sáèku, se kterým jsem taky poøád øešil, jak je sportování zdravé, a pøitom kouøil jednu za druhou. Nìkdy jsem prohulil celou noc nebo její vìtší èást, protože se mi nechtìlo spát. Nikdy jsem na kuøárnì nebo na hajzlíku nebyl sám, jelikož se to na pavilónu noèními ptáky jen hemžilo.
	Z osmnáctky jsem hodnì nerad odcházel na PC, protože i když tam jsou jaksi vìdeètìjší, podle mì moc do lidí nevidí. I když tøeba doktor Kopeèek projevoval snahu pøi dlouhých pohovorech, jenže ani za nic nechtìl pøipustit, že na mých prùpovídkách o Božích zámyslech nìco je. Mocí mermo se snažil zase mì vrátit ke zdravému realistickému ateismu. Ovšem moc se mu to nepovedlo. Takže asi po mìsíci, kdy už mi zvìtšující se dávky neuroleptik lezly krkem, jsem se zatvrzele opil a díky tomu skonèil na pavilónu 27.
	Na dvacet sedmièce jsme s Robertem a ostatními vìènì okupovali kuøárnu, protože se pokoje pøes den zavíraly. Byly tam hodnì rázovité postavy. Tøeba Pirát vìènì hledal v umyvadle zlato a drahé kamení. Radek zase po shlédnutí filmu Matrix uvìøil tomu, že nic není reálné a všechno øídí kdosi v pozadí. Jediný Robert byl úplnì v pohodì, i když lehce šikanoval a terorizoval tìžce pobláznìné a otravné spolupacienty. Moc jsem se mu ale nedivil, protože nìkdy to s nimi bylo k nevydržení. 
	Svým zpùsobem jsem jednou pøistoupil na Robertovu hru, když jsme si z nudy zvolili dva cvièence, pro které jsme se stali trenéry, a ti borci se pak mìli utkat. Robert si vybral vysportovaného Slováka, který ustaviènì provádìl kliky a jiné posilovací cviky. Já mìl š�astnìjší ruku, stal jsem se Radkovým rádcem a uèitelem. Radek pak Slováka znièil svými karate èi co pøipomínajícími virtuálními pohyby. Chudák Slovák nemohl vùbec zaèít zápas, jak ho Radek málem uchechtal k smrti.
	Pak jsem pøešel na pavilón 26, kde mi bylo pomìrnì dobøe pøi debatách s kolegou Køeèkem a pohovorech u doktorky Fouskové, která se tam pøesunula z osmnáctky. S Køeèkem a ještì pár dalšími jsme si udìlali takový kroužek žvanilù a vypravìèù humorných historek a velmi èasto døepìli v kavárnì, naší oblíbenou zábavou bylo oslovovat sleèny a jiné dívky. V Bohnicích to jde dobøe, protože se tam všechny chtìjí vypovídat ze svých malérù a mají na to spoustu èasu, takže staèí chvilku vypadat jako zaujatý posluchaè a je to. Jednou se mi to trochu vymstilo, když jsem se jal okouzlovat jednu Rusku, reagovala neèekanì vstøícnì, proèež ze mì mìla Velká Kateøina a zbytek naší skupinky docela srandu.
	Ovšem jednoho dne mi dalo podvìdomí, Bùh anebo kdo èi co, na kuøárnì pìknou dardu. Pøi bouøce jsem se málem zalykal dìsivými emocemi pøi pøedtuchách dalších explozí, jasnì jsem pøitom cítil Boží sílu. Taky jsem rád sledoval z oken kuøárny a ze zahrady vìž bohnického kostela, spojujíc si zase jen tak ze sportu všechna iracionálna vzájemnì mezi sebou. 
	Semtam jsem si zavzpomínal na PC, kde jsme si s kabalistou Jakubem vykládali tarotové karty. Když za mnou jednou pøišli Ludìk s Lenkou, tak jsem do nich hustil svoje chaotické “znalosti” tajemství karet a asi dost èuèeli. Vykládal jsem ty karty dost po svém, tomu, kdo si nìjakou vytáhnul, jsem mohl podle libosti øíct, co si o nìm myslím, a tváøit se, že já nic, to karty.
	Další mojí tamìjší libùstkou bylo pohrávat si s èerným koženým páskem, který mi pøivezl otec z Beskyd, èímž mi udìlal ohromnou radost. Rùznì jsem s ním kroutil, rozepínal ho a spínal, vyjadøujíc tím, kterak krotím hadí sílu. Dost amatérsky tedy. 
	Taky jsem obèas zašel na PC za Janou, mladistvou a tìhotnou matku, jejíž jednoroèní syn byl v kojeòáku, kam ho dala sociálka, protože Janì pomìrnì slušnì hrabalo. Poøád podezøívala svoji matku, jak jí chce ukrutnì uškodit. Pak jsem onu dámu jednou potkal, když jsme se byli spoleènì podívat v kojeòáku na Janina syna, sice byla pomìrnì nestravitelná, ale ne zas tolik, jak to líèila Jana. Nosil jsem Janì rùzné èokoládièky, platil za ni kávièky v kavárnì, hrál s ní èlovìèe nezlob se a šachy a vùbec kolem ní poletoval. Nìjak serióznì se v jejím pøípadì angažovat se mi ale moc nechtìlo, protože byla takovou zvláštní smìsicí dìtinskosti s ženskou vychytralostí. 
	Ještì na PC za mnou jednou pøišla Kateøina a trochu mi pøistøihla vlasy, jelikož jsem je mìl už moc dlouhé, že nešly ani uèesat. Velká Kateøina si mì tudíž pøejmenovala na Pralesáka. Bohužel rodièe mìli tu potøebu mi poøád nìco povídat o tom, že normálnost by se mìla projevit i normální délkou vlasù, a já, abych mìl klid a udìlal jim aspoò nìjakou malou radost, jsem jednou šel s otcem do kadeønictví a nechal se sestøíhat na krátko. Od té doby jsem vlastnì ještì u holièe nebyl. Prostì z krátkých vlasù nemám dobrý pocit. Mám je asi nìjak spojené s vojenskou katedrou na vysoké, kdy jsme celý druhák a tøe�ák museli každou støedu pochodovat jak roboti po høišti na Viktorce, a kterou jsme uzavøeli mìsíèním vojenským soustøedìním v Lounech, a samozøejmì i s dvìma roky na vojnì. Sice jsem mìl období, kdy jsem byl nakrátko, ale s dlouhými vlasy mi je prostì líp. Ne že bych se nechtìl zaøadit mezi ostatní spoluobèany, ale beru vlasy jako nìco ve smyslu svobodného pohledu na svìt nebo tak nìjak. Za nìjakého hipíka, který zabloudil v èase, se nepovažuju. Když bych tedy mìl mít nìjaký vlasatý vzor, tak to se mi víc líbí Indiáni a jiní pøírodì blízcí mužové.
	V Bohnicích jsem mìl dost návštìv, rodièe, sestra nebo Emil za mnou chodili pomìrnì èasto, objevili se i Martin, Kamila, Míla a Xena. Nejvìtší radost jsem ale mìl z promlouvání s Radkou, se kterou jsme nìkdy sedìli v kavárnì nebo se jen tak procházeli areálem léèebny. Taky Lenka nìkdy pøišla i bez Luïka, a s ní se mi povídalo velmi dobøe, nejen proto, že studovala psychologii, a tak byla v obraze.
	Z posledního pobytu v Bohnicích jsem vyšel díky doktorce Fouskové pomìrnì fit a bez vyprahlostí, vyhoøelostí a dalších pøíznakù, které nastávaly po pøedchozích pokusech doktorù vyléèit mé psychózy. A od té doby jsem si nìjak vážnìji s mimorealitou nepotykal.

Takový malý sumáø toho, co pøedcházelo cestám

	Trochu si teï nejsem jistý tím, co je tím nejdùležitìjším momentem, který vedl k tomu, že se mi pøihodila ona údobí plná vidin, otevírání se vìdomí, mystických a mýtických zážitkù nebo jinak pojmenováno psychóz. Jako hlavní dùvod vidím své nezakotvení ve svìtì, stálé støídání zájmù a nálad, provázené ale jakousi potøebou dobrat se nìèeho dùležitého. Taky není zrovna mým nejlepším povahovým rysem to, že jakmile se mi nìco zaène nedaøit, nelíbit se nebo nebavit, nehledám dùvod, jak tyhle své stavy pøekonat, ale spíš si vymýšlím stovky jiných ospravedlnìní pro chu� odejít únikovým východem. 
	Ono se mi nelíbilo dost vìcí už za pr�ava. Když nebylo po mém, tak jsem zaèal být protivný až bìda. Takový malý negativista. Ale stejnì jsem byl chvilkami i roztomilým, hezké èasy jsem prožíval v létì v Košeticích u babièky, která ale bohužel docela brzy umøela. Zvláštní bylo, co se mi stalo, když jsem se vracel z lyžaøského výcviku v Krkonoších. Najednou jsem pøestal žertovat s ostatními roš�áky a nìjak mi pøišlo, že babièka asi umøela. Když mì tedy u autobusu uvítali rodièe se smutnými oblièeji, už jsem zprávu o její smrti nebral jako novinku. 
	Rodièe se snažili ze mì udìlat øádného a zodpovìdného èlena naší milé spoleènosti, rùznì jsem kvùli tomu denodennì sportoval, hrál na housle a vyvíjel další všemožné aktivity, které mì svojí povinností a nevyhnutelností dost vìcí zprotivily. Obzvláštì mì bavily budovatelské víkendy na chalupì, prostì za to nemùžu, že necítím sebemenší potøebu døít se jak blbec. První takovou mojí revoltou bylo místo jakýchsi hodin nìmèiny ve škole v Ostrovní ulici chodit po Praze, oblíbené místo jsem si našel v èekárnì na jednom nádraží, kde jsem si povìtšinou èetl. Matnì si vzpomínám, že jsem si tehdy dost obliboval knížky Stanislava Lema. Byl jsem ještì relativnì mròavým, tak by mì do hospody ani nepustili. Jakmile jsem ale nabral patøièného vzrùstu, už jsem tam trávil nezanedbatelnou èást volného èasu. Hospoda pro mì bylo nìco jako území, kde se dá svobodnì rozkládat o èemkoliv, èlovìk se tam nemusí nijak pøetvaøovat a hrát si na poslušného. Dobøe jsem si tehdy rozumìl se spolužákem Milíkem, který mìl dost podobný pohled na svìt jako já a možná byl ještì nekompromisnìjší. S Milíkem jsme taky jezdili v létì na brigádièky. Bývaly to hodnì odvázané akce. Ještì po gymnáziu jsme nìjakou tu brigádu absolvovali. Jedna z nich byla v Dolní Krupé. Dolní Krupá, žádná suchá, jsme si tam s Milíkem a Vítkem prozpìvovali.
	Docela se divím, že jsem vùbec dodìlal gympl, že už to moje “rebelství bez pøíèiny“ nepropuklo døív. Ale bylo to asi dost ovlivnìno spolužáky. Všichni do jednoho to byli malé zárodky úspìšných lidí. Taky jsme snad všichni kromì jedné holky, která mìla potøebu se vdát, skonèili na vysokých školách. Prostì taková výbìrová tøída. No, a abych mezi nimi jako jediný šel proti proudu, k tomu jsem se tehdy ještì nemìl. Ovšem moje snaha udìlat si všechno jednodušší a bezbolestné mnì bohužel vnukla nápad jít na nejjednodušší vysokou, tedy ekonomku. Ono sice bylo pøíjemné vùbec se neuèit, protože nebylo proè, ale probendil jsem díky tomu zbyteènì tøi roky, kdy jsem se tøeba mohl dozvìdìt nìco pro další život užiteèného, ekonomické teorie plánovaného hospodáøství a podobné blbiny jsem jaksi nemohl brát za vìci, kolem kterých by se mìl toèit mùj další životabìh. 
	Za docela vydaøené roky jsem pokládal období kolem svých sedmnácti až devatenácti let. Byl jsem v té dobì povìtšinou dost rozjuchán a semtam i pøíjemnì zamilován. První mojí láskou byla Iva, mìla dvì starší sestry a bydlela ve vilce na Vinohradech nedaleko od spolužaèky Jitky. Nìkdy jsem si nešikovnì popletl jejich telefonní èísla, která si byla dost podobná, a tak jsem pak mìl co dìlat, abych z tìch trapasù vybruslil. Èasem mi nestaèily dívèiny z Prahy, musel jsem se dokonce družit i s mladými Nìmkami z NDR a na chmelu pøed prvním roèníkem na vysoké si zaèít románek se dvìma holèinami od Gottwaldova. 
	Když o tom tak zpìtnì pøemítám, tak jsem asi taky pil víc než je zdrávo, ale ono mì uklidòovalo, že v tom nejsem sám, vìtšina mých známých nežila o nic støídmìji. Zvláštì kolem druhého a tøetí rok na vysoké jsem byl v hospodì denodennì, žvanil tam a mastil karty s okruhem lidí, kteøí byli taky z ekonomky, ale o dva roky výš, takže když odpromovali, tak jsem si pak pøipadal trochu plonkový. Nejvíc jsem si z nich asi oblíbil Vítka, který se mnou èasto jezdil na moji chatièku, a Pafku, se kterým jsem se potom v devadesátém roce vydal na cestu do Francie. Vedle vìèného vysedávání po žižkovských hospodách jsem èastìji jezdil do NDR za svými dvìma pøítelkynìmi a stavoval se v Drážïanech, kde jsem pomìrnì bezuzdnì øádil s Lukášem a dívkami, co tam studovaly.
	Pak jsem ale udìlal dost zásadní chybu, že jsem svá studia pøedèasnì ukonèil. Naschvál jsem neudìlal jednu zkoušku na konci tøetího roèníku, myslím, že to byly jakési marxisticky osvìtlované dìjiny ekonomických uèení, kterážto záležitost byla docela nestravitelná. Mohl jsem tøe�ák opakovat. Musel jsem do školy jen tøikrát týdnì, a jak jsem mìl povinností èím dál tím ménì, tak jsem se vykašlal i na to málo. Pøestal jsem do školy chodit. Èím dál víc mì nièilo už jenom jít po chodbì plné rozesmátých nebo vystresovaných studentù, kteøí vìtšinou poøád nìco mleli o zápoètech, zkouškách a tak. Nutilo mì to k opuštìní toho domu hrùzy. Vyhodili mì i ze SSM, kam jsem vlezl na gymplu, protože mì tam zapsala pøedsedkynì SSM v naší tøídì Markéta, a já jí nìjak nemìl sílu vysvìtlovat, že s tím nechci mít nic moc spoleèného. Taky jsem vypadnul od rodièù, abych se po nedlouhé dobì k nim zase vrátil s tím, že jediné, co bez jejich pomoci dovedu, je vlítnout do maléru, rovná se ukonèení “kariéry”, ještì než zaèala. Bydlel jsem tehdy vìtšinou na koleji, kde mi jeden spolužák pùjèil pokoj. Legraèní bylo, že jsem mìl sám pro sebe místnost, ve kterém normálnì bydleli dva nebo tøi studentíci. Chodil jsem tehdy s Lenkou z Ústí, na kterou jsem narazil na chmelu pøed tøe�ákem. Bylo to takové milé a nekomplikované stvoøení. Naše seznámení probìhlo dost atypicky, sedìl jsem na lavièce pøed vesnickou hospodou a probíral se z tìžké opice a ona se jala mì nìjakým zpùsobem opeèovávat.
	Matka se po pøedèasném ukonèení mých studií složila, nutila i mì, abych zašel za psychiatrem, a tak jsem jednu seanci v Bøehové ulici u doktora Schorma absolvoval. Z testíkù Hermanna Rorschacha a z toho, jak jsem skládal k sobì barvièky, myslím, že se mi tehdá líbily žlutá a èerná, usoudil, že mám nábìh na schizofrenii.
	Než jsem potom staèil vymyslet co dál, lapla mì armáda. Vlastnì jsem ještì chvilku pøed tím pracoval v Prioru jako jakýsi ekonom, což bylo taky takové podivné místo. Mìl jsem na starosti tak zvané výmìnné akce, které spoèívaly v tom, že se do Bulharska nebo Polska nìco poslalo a oni zase výmìnou dodali rezavé koèárky a cucací bombóny s prošlou záruèní lhùtou. Prostì taková typická výhodná akcièka v rámci RVHP. Než jsem se stal tímhle ekonomem, tak jsem ještì ètrnáct dnù vyuèoval ruštinu na jedné základce v Michli, ale moc to nedopadlo vzhledem k tomu, že jsem sám rusky zas tak moc dobøe neumìl a mìl jsem uèit v osmé tøídì, kde na to oèividnì dlabali, a já nemìl tu sílu jim cosi vykládat, když o to stejnì nestáli.
	No a než jsem se aklimatizoval ve svìtì práce, šmátli po mì vojáci, sice jsem jim vysvìtloval nìco o tom, že bych se jaksi docela rád ještì pokusil o nìjaká ta studia, ale to pro nì nebyl argument. Kluk, co tam byl se mnou, na to šel chytøeji, øekl, že dìlá autoškolu, a to  pro nì byl dùvod k odkladu. Nìjaké moje øeèi o dalším studování nebyly nic moc, jakýsi podplukovník mi øekl, že mi tøi roky staèily a basta. 
	Pøíchod do armády byl dobrý šok. Už jen než jsme doputovali z Brna do Velkého Meziøíèí, kde jsem byl potom mìsíc v pøijímaèi, jsme skoro všichni mìli puchýøe z barexových polobotièek. V rámci pøijímaèe se docela dost lidí pokusilo o sebevraždu, ani jsem se jim moc nedivil, ono pochodovat a poklusávat v plynových maskách na plácku pøed kasárnami doopravdy nebylo moc k vydržení. Docela mì vydìsilo, když se jeden kluk snažil podøezat si žíly mým nožem, který jsem mu pùjèil ke krouhání mýdla na pøípravu roztoku k šùrování podlahy. Obzvláš� mì taky dráždil jakýsi absolvent, který byl asi tak o rok starší než já a kterému to, že mìl na povel tøicet lidí, hodnì stouplo do hlavy. No. 
	Po složení vojenské pøísahy, kterážto akce mì stála hodnì pøemáhání, protože slova o sloužení socialistické vlasti mi fakt mluvila z duše, jsem se ocitnul v Brnì. Fascinovalo mì, jak se vìtšina mladíkù zmìnila v poslušné stroje. Pøistoupili bez vìtších potíží na hru na staré a všemocné mazáky a jejich mladé. Naštìstí jsem své neporozumìní téhle davové idylce sdílel s Míšou z Olomouce, který taky vylítnul z vysoké školy a byl vùbec pøíjemná bytost. Scházeli jsme se u nìho ve výstrojním skladì, rozmlouvali o knížkách, poslouchali k tomu muziku o krákajících havranech a jiné optimistické písnì a o ostatní spoluvojíny se moc nezajímali. Hlavnì jsme ignorovali všeobecnou mluvu, skládající se z nìkolika mála sprostých slovenských slùvek. Nejvíc mnì na Michalovi utkvìlo, jak kouøil startky. Vùbec si nevšímal, kam padá popel, a kroutil legraènì prsty ruky, ve které držel cigáro. Pøezdíval jsem mu “Ètenáø Dostojevského”, on tak fakt vypadal.
	Jenže asi po pùl roce vojny Michala napadl fígl, jak z vojny vyklouznout, pojíst mnohou piluli, a pak se dostat do blázince, domlouvali jsme se na tom spolu, jenže mì to v závìreèné fázi nepøišlo zrovna konstruktivní. Michal to ale provedl a povedlo se mu to. Po delší dobì se jednou objevil v Praze, jeli jsme ke mì na chatku a týden se tam docela dobøe bavili. Po další delší odmlce se mi ozval s pozvánkou k moonistùm, což mì moc neoslovilo. Ale zase se tak moc nedivím, že u nich skonèil.
	Z Brna jsem po pùl roce zavítal na Jižní Moravu, do kasáren u vesnice Božice. Dost jsem si tam ale nerozumìl s místním politrukem, který mìl upøímnì naivní pøedstavu, že vojna pøetavuje jinochy v muže. Pùvodnì jsem byl v kanceláøi, ale pak mì, abych poznal, co je to práce, pøevelel k prasatùm. Nebylo to špatné, praseèák byl novouèkej èis�ouèkej domeèek, kde jsem si mohl v klidu èíst. Jenže to se politrukovi moc nelíbilo, a tak mì obèas poslal do vìzení. Mìl k tomu i pádnìjší dùvody, protože jsem párkrát bez dovolení zmizel z objektu kasáren. Jednou jsem se dokonce tøi dny poflakoval po Praze, navštívil jsem taky Dášu a její kamarádky na vysokoškolských kolejích.
	To vojenské vìzení ve Znojmì, kde jsem absolvoval asi pìt pobytù, bylo tak dìsivý, až to mìlo svoje kouzlo. Bylo v nìjakém sklepì, nebylo tam nic jiného než beton a døevìné postele, které se pøes den sklápìly ke zdi. Jednou to politruk vymyslel tak vtipnì, že jsem tam byl pøes vánoce a silvestr, a s partièkou asi pìti Cikánù ze Slovenska. Už si moc nepamatuju, co jsme tak celé ty dny dìlali, ale semtam bylo i veselo, protože si tam nechávali propašovávat ovocné víno od jakési babky, èiliž se mu øíkalo babkovina. Jednou po ránu, když jsme nakládali vejtøasku smetím, jsem s hrùzou zjistil, že se mi nìjak kalí zrak a všechno vidím šedivì. Když jsem se ale dozvìdìl, že babèin syn je chemik, tak mi to už podivné nepøišlo. Nezapomenu taky na to, že jsem pøi jednom pobytu byl ve vìzení osamocen a zrovna dost snìžilo, takže jsem uklízel sám sníh v doprovodu chlapíka se samopalem. Jemu byla zima, mnì ne, takže to jediné mì na celé situaci uklidòovalo. 
	Z Božic jsem se ale naštìstí dostal, protože politruk mì chtìl poslat na pøevýchovu prací. Jeho pùvodní zámysl bylo jakési pracovištì na Východním Slovensku, jenže v Brnì to nìjak popletli, takže jsem skonèil ještì s tøemi týpky v cihelnì v Uhøínìvsi, která je napùl cesty mezi mým tehdejším domovem ve Strašnicích a chatkou u Kostelce. Byla to docela š�astná etapa vojanèení, ráno jsme sice od pìti makali jak barevný v prehistorické zaprášené tovární hale, ale chvilku po obìdì bylo hotovo a mohli jsme vypadnout. Taky jsem si pùl roku odpoèinul od kravaty na gumièce a zelených hadøíkù. Aby se nám udìlalo ještì veseleji, v listopadu probìhla v Praze demonstrace studentù na Albertovì. Ani mnì to nedalo a chvilku se tam potloukal s kamarádkou Magdou z kolejí, ale pak, když to vypadalo trošku divoèeji, jsem ji radši zatáhnul do hospody u Bojovníkù a vykládal jí své notnì pesimistické názory, jak to blbì dopadne. Jako vždycky jsem ale nemìl pravdu, naštìstí.
	Bohužel jsem musel od prosince ještì dokroutit zbytek vojny v Ostravì. V armádì ale naštìstí zaèal panovat mírný chaos, jak se pøecházelo ze soudruhù na pány dùstojníky a vojíny bez titulu. Mìl jsem ale tu smùlu, že dny prožité za møížemi se mi pøièetly k dobru, takže teprve po víc jak mìsíci nadsluhování jsem díky lahvi vodky velitelovi mohl domù. Šlo by to možná rychleji, kdybych nemìl chvilku pøed tím jakýsi malér a nemusel cestovat do Trenèína do basy. V Ostravì bylo totiž obsazeno. Naštìstí zavøeli jen spoluodsouzeného maïarského Cikána Rusòáka, který se po pøíjezdu do Trenèína sice ožral stejnì jako já, ale mìl chudák narozdíl ode mì u sebe vojenskou knížku. Já jsem si potom mohl ještì tøi dny cestovat zpátky do Ostravy, takže tam skoro ani nepoznali, že jsem nebyl v base, ale na poznávacím zájezdu na moravskoslezském pomezí.

	Takže z vojny jsem se vrátil už v dobì svobody, což bylo fajn. Ale stejnì jsem musel vymýšlet, co dál. Chvilku jsem ještì zùstal v Prioru, tentokrát v roli stìhováka, který nic nestìhoval, ale vìènì se jen promenoval po mìstì. Jen v technickém muzeu jsem tenkrát byl tak desetkrát, aèkoliv mi technika nic neøíká, tak trochu se mi jenom líbila stará autíèka a letadýlka.

	Potom mi pomohl Vítek, který mì zamìstnal v PNS, kde dìlal v té dobì zástupce vedoucí. Byla to docela pøíjemná práce. S Janièkou a Anièkou, obìma docela mladými leè vdanými, jsem vybaloval z balíkù zahranièní tisk a tøídil ho pro odbìratele. Anièka byla docela diblík, pøišlo mi roztomilé, jak o svých pøíbuzných z Izraele øíkala, že jsou z Íèka. Nìkdy jsem se projel na letištì s bláznivým muzikantem Sašou, který tam taky díky Vítkovi dìlal šoféra avie. No a v létì jsem se domluvil s Pafkou, že nìkam vypadneme. Nápad uzrál u mì na chatì, a zanedlouho potom jsme ho realizovali.

Cesta do Francie a další dìje

	Jedním z dùvodù, proè jsme se s Pafkou tak rychle dohodli na tom, že si zacestujeme, bylo to, že se svìt koneènì otevøel a my jsme zrovna nebyli vùbec nièím moc dùležitým vázaní, tak proè bychom toho nevyužili. Na Pafkovi bylo velmi sympatické, kterak snad celé své úspory, myslím že  osm set marek, chtìl vložit do našeho podniku, já klasicky moc penìz nemìl, ale to mu nevadilo. Je už takový. Vlastnì jsem jenom pro nás koupil dva pidiba�ohy, sandálky a tenisky. Kam se vlastnì vydáme, jsme pøesnì nevìdìli, chtìlo se nám ale spíš na jih než na západ nebo na sever. 
	Koncem srpna jsme tedy bez vìtších pøíprav vyrazili, s sebou jsme si vzali jen to nejdùležitìjší, minimálnì hadrù a spacáky. Vlak nás odvezl do Budìjovic, odkud jsme už šli po svých. Nezapomenu, že jsem celý první den škytal, absolutnì žádný pokus to zastavit, nezabíral. Pak jsme pøespali nìkde venku u hranic a druhý den už pøešli do Rakouska. Já byl na západì poprvé, a tak mì èistota a poøádek v Rakousku zprvu zaskoèily, ale postupem èasu mi to pøišlo tak trochu sterilní. Dohodli jsme se tedy, že se podíváme do Jugoslávie. Tam jsme se už cítili líp, taky bylo fajn, že jsme si nepøipadali jako týpci, které by nepustili do hospody. Pár jsme jich po cestì taky navštívili, Jugoslávci (tehdy jsme ještì Srby a Chorvaty moc nerozlišovali) byli vìtšinou ohromnì milí, sami se s námi pouštìli do debat. Dokonce nás jednou jakýsi Mladen nutil, abychom u nìj pøespali. Že nás k sobì zaveze svým oplem. Z oplu se vyklubal malý fiátek, který si to pod Mladenovou taktovkou nebezpeènì šnìroval od jednoho okraje horské prašné cesty ke druhému, Mladen nás taky nepøestával udivovat svými pokusy vidìt pøes pøední sklo díky tomu, že z nìj v dešti stíral vodu levou rukou místo stìraèi. Mladenova žena mìla z naší rozjaøené skupinky nelíèenou radost, ale uvaøila nám veèeøi a na noc nám na Mladenùv pokyn rozestlala jejich manželské lože. Ráno jsme pokraèovali dál. Bìhem dalších dnù jsme dorazili do oblasti Plitvických jezer. Do rezervace jsme vnikli bez vstupného, aby nás chvilku nato èapla stráž a my stejnì vstup museli zaplatit. K veèeru nám v místních lesích bylo trochu ouvej, protože jsme z obrázkové mapky vyèetli, že to je oblast, kde se vyskytujou medvìdi. Dost jsme tedy spìchali z lesa ven. Povedlo se. Pak jsme si to nasmìrovali k moøi, cestou jsme se také chvilku kodrcali místní lokálkou, kde na døevìných sedadlech sedìly selky s husami v košíku a jiné malebné postavièky. Pafka moøe uvítal tím, že se k nìmu rozbìhl,  podjely mu tam kecky na oslizlých kamenech a práskul sebou do vody. Naše další kroky vedly na jakýsi vyprahlý ostrov èi polostrov, Pafka urèitì ví, jak se jmenoval, protože si zapisoval události dne do cestovního deníèku. Tam jsme zùstali na jednom pìkném místì asi tøi dni, kdy jsme se koupali v moøi, oèumovali jednu Italku v nudistickém a veèer chodili na bílé se sodovkou do místní kavárnièky, která byla tìsnì u mola. 
	Došli jsme potom nìkam k Zadaru, odkud jsme díky ochotì místních automobilistù, kteøí zabírali na naše stopování, dojeli kolem moøe do Slovinska. Tam nastal èas našich “pøecházení Jordánù”, jak jsme tehdy øíkali vìtším mìstùm, pøes která jsme se nìjak museli dostat. Itálie nás moc nelákala, a tak jsme si koupili lístky na vlak a s menšími zastávkami projeli její severní èástí do Francie. Pafka je tak trochu frankofonní, a tak se tam docela tìšil. Francie nás vùbec nezklamala. Malá mìsteèka s platany na námìstíèkách s malými kamennými domky jsme docela oblibovali. Postupem èasu jsme taky našli ještì vìtší zalíbení v delších pìších etapách, a tak jsme ani moc nestopovali. Taky jsme se moc nepøejídali, vìtšinou jsme si kupovali jen bagety a sejra. Díky tomu jsem zanedlouho docela zhubnul, a tak mi manžestráky, které mi ušila Dáša, zanedlouho byly docela veliké. Skoro jsem se dostal obìma nohama do jedné nohavice. 
	Na jihu Francie tou dobou zaèalo vinobraní, a tak jsme  uvažovali o tom, že bychom zkusili trocha si zabrigádnièit. Já o tom žvanil docela èasto, takže jsem Pafku tìmi svými kecy asi i štval. Když jsme tedy potkali jakéhosi chlapíka, co se nás ptal, jestli bychom si nechtìli vydìlat na vinobraní, bez vìtších úvah jsme souhlasili. Brigádièka to byla tedy vyvedená. Zaèalo to trháním rajèat, pak jsme teprve pøešli na víno. Ze zamìstnavatele se postupem èasu vyklubal tak trochu otrokáø. Pafka makal jak šroub, ale na mì docela èasto povykovali, abych pøidal. Spali jsme v jakémsi obrovském stanu, kde s námi nocovali i dva zablešení hafani, a po veèerech semtam zašli do nejbližšího mìsteèka Valreas koupit nìjaký ten alkohol v lahvi, ale moc jsme to nepøehánìli. Taky mi zamìstnavatel musel sponznout nové kecky, protože moje botky byly díky pochodùm úplnì znièené. Po asi dvou týdnech nebo tøech nedìlích nastaly v pracovním táboøe nepøíjemné tøenice. Mnì se tøeba nelíbilo pracovat pøes nedìli, a tak jsem v jakémsi návalu zloby odkráèel, pak jsem si ale uvìdomil, jaké jsem pako, protože jsem tam nechal Pafku samotného a s sebou mìl naše úspory, nosil jsem je totiž vìtšinu cesty u sebe. Otoèil jsem se tedy a cestou zpátky jsem naštìstí potkal celou pracovní brigádu v autì, jak jedou na jiné vinice. Po pár dnech to zaèalo tak skøípat, že jsme se dost ve zlém s milým otrokáøem a jeho rodinkou rozešli. Dal nám sice nìjaké peníze, ale že by to bylo zrovna moc, to tedy nebylo. Ještì pár dnù jsme putovali s Pafkou, až jsme se na jednom nádraží nadobro rozešli. Pafka zamíøil domù a já odjel s novým známým, Helmutem, k Pyrenejím. 
	Helmut byl Nìmec, který si to cestoval po jihu Evropy už nìjakých deset let, bylo mu kolem ètyøiceti a docela dobøe jsme si rozumìli. Jeho oblíbeným zamìstnáním bylo somrování pøed kostely a jinde, a tak mì tomu taky pøiuèil. Spolu jsme proputovali rùzná menší mìsta na jihu, taky jsme nìjakou dobu pobyli v Lurdech. Se mnou mluvil Helmut nìmecky a s místními takovou nekomplikovanou francouzštinou, že jsem èasem té jeho øeèi zaèal i rozumìt. Rána jsme zaèínali snídáním lahváèù nebo piva z plechovky, takže vìtšinu dnù jsme mìli tak trochu opojené vìdomí. Mìli jsme si po celé ty dny poøád o èem povídat, on vyprávìl èetné historky ze svých cest, já jemu zase èasto osvìtloval pomìry v zemi bývalého socialistického bloku. Jednou v lázeòském mìsteèku Luchon nedaleko španìlských hranic jsme se k veèeru natolik pøiopili, že na mì zaèala lézt nálada nìkam si sám vyrazit. Vydal jsem se tedy smìrem do Španìl. Ani jsem nìjak nepostøehl, jak se hory zvedaly, zaèalo být zima a tma. Ráno jsem se probudil v jakési španìlské vesnici a byl docela pøekvapený, kde to jsem. Zastesklo se mi po Helmutovi, a tak jsem se otoèil a šel zpátky. Teprve cestou zase do Francie mi došlo, jakou jsem ušel den pøedtím štreku. Z pohledù do údolí a na vrcholky hor se mi až zastavoval dech, sem nìkam bych zasadil pøíbìhy ze Zarathustry. Jedna serpentýna horské silnièky vedla okolo osamocené jablonì, na které viselo jedno èervené jablíèko, v té velehorské krajinì mi to pøišlo úžasný. Došel jsem tedy k veèeru do onìch lázní, kde jsem se rozlouèil s Helmutem, a našel ho tam na našem místì docela posmutnìlého. Nìkolik dnù nato jsem ale zas propadl samotáøství a volání dálek a odjel nìjakým stopem do vìtšího mìsta, kde jsem si lehnul na nádraží do jednoho vagónu s tím, že se ráno uvidí. 
	Docela mì potom pøekvapilo, že jsem bìhem spánku ujel nìjakých sedm set kilometrù a byl zase na francouzsko-italských hranicích. V San Remu jsem vystoupil z vlaku a špekuloval, co dál. Na perónì sedìl asi dvacetiletý kluk s chlupatým velkým  psem, se kterým jsem se tedy seznámil. Øíkal si Solitér, byl z Anglie a už pìt let se tak potloukal po svìtì. Strávili jsme spolu asi ètrnáct dní, chodili ke køes�anùm na obìdy a docela si rozumìli i pøesto, že anglicky skoro neumím a on nìmèinou taky zrovna nevládnul.
	Zaèal prosinec a já najednou zjistil, že se mi chce zase do Prahy, a tak jsem o tom moc nepøemýšlel, chvilku se ještì prohánìl mìsty severní Itálie, a pak naèerno vlakem dojel pøes Rakousko na èeské hranice.
	Když mì uvidìli rodièe, tak sice mìli radost, ale asi taky obavy, co mi je, protože jsem byl docela vyklepanej ze své ne zrovna ideální životosprávy, kterou jsem bìhem výletu vedl. Napadlo mì zajít za kamarádkou Dášou, protože na cestách jsem žvanil jen s kolegy na cestách. Docela bouøilvì mì uvítala a já se jal jí zvesela líèil zážitky, kterých jsem mìl pøehršle. Asi za dva dny mnì pøedstavila svojí kamarádku Pavlu, se kterou jsem potom chodil pøibližnì rok. Vzpomínám, že první veèer jsem k ní usedl na postel a do rána do ní hustil svoje rozumy a pøitom se do ní zamilovával. S Pavlou jsme zažili nejednu milou chvilku. Hezký tøeba byl výlet ještì s Pafkou u mì na chatì. Hravý Pafka tehdy vymyslel karetní hru s kartièkami z ábíèka, na kterých byli obrázky èlovìkù rùzných ras a národností, a nutil nás s nimi hrát cosi jako pøebiku. 
       	Bìhem toho roku, co jsme s Pavlou byli pomìrnì zadobøe, jsem si pøes pracák našel místo v recepci hotelu, který vznikal z bývalé ubytovny. Bylo to na Praze ètyøi. Postupem èasu jsem dìlal zástupce vedoucí, která si mì zpoèátku docela oblíbila. Plat jsem mìl docela normální, ale bokem jsem dostával spoustu penìz od rùzných Holanïanù nebo jiných zástupcù cestovek, kteøí platili ubytování svých skupin. Dìlil jsem se o nì se svou vedoucí, bylo to takové naše tajemství, pøed ostatními jsme o tom nemluvili, abychom je nenaštvali. Zpoèátku mi bylo z tìch dýšek divnì po tìle, ale èasem jsem si na nì docela dobøe zvyknul. Pavla dìlala brigády na tržnici, takže na tom nebyla o nic moc hùø než já.
	Zaèal jsem chodil do hospody Dukla, kde jsem sedával s Frakturou, starším chlápkem, co vykládal zajímavé historky z dob, kdy byl v Libanonu jako kuchaø v legii. Byl to podle mì docela moudrý chlapík, co toho mìl dost za sebou. V té dobì, co jsme spolu mluvívali, mìl pøesnì rozvržený den na práci, hospodu, pak manželku a domov. Líbilo se mi na nìm, jak se jeho poøádkumilovnost projevovala i tím, že si seøazoval vajgly v popelníku do øady. Vypadaly pak jak žluté zuby. Nìkdy si k nám pøisednul jeho pøítel z mládí, který mìl papíry na hlavu, myslel si o sobì bùhvíjaký není houslista a všechny svoje peníze investoval do jakési ženské, která si z nìj zjevnì dìlala dobrý den a vždycky se objevovala jen, když byl Milan tìsnì po dùchodu. Další zajímavá postava tam byl starý zjemnìlý pán, hýøící rùznými pouèkami, za kterým jsem potom, když byl s rakovinou v Thomayerovì nemocnici, nìkdy zašel. 
	Pak jsem koncem roku pøešel k manželovi své vedoucí, který si tam pronajal asi dvì patra. Vedl jsem mu recepci a pøes víkendy malý bar. No a to se nemìlo stát, protože jsem se tam pøíšernì rozchlastal. Takže jsem to potom pohnojil jak v práci, tak s Pavlou.
	Bìhem jakéhosi ustøeleného veèírku se mi povedlo vlézt si do postele k jedné  osmnáctce a nìjak mi nedošlo, že se tam pohybuje i Pavla. Mìla tedy poøádný dùvod dát mi vale, uvažovala ale o rozchodu už i pøedtím. 
	Já vùbec umím pochystat dobré konce tìch svých lásek. Tøeba Jitce, se kterou jsem chodil na gympl, jsem teprve v zárodku našeho vztahu zaèal líèit, kterak s jednou Nìmkou èekáme dítì. To dítì v Nìmecku se ale stejnì nenarodilo. Vlastnì to prý mìla být dvojèata. Docela jsem z toho byl pošpatnìlý, protože jsem s tou potencionální matkou z Meklenburska mìl v úmyslu se oženit. Po jejím samovolném potratu naše vztahy ale nìjak ochladly.
	Pak jsem z toho, že mì Pavla vygumovala ze svého života, zaèal dobøe šílet. Hodnì dlouho jsem se s tím nemohl smíøit, poøád jsem za ní dolejzal na kolej, a byl èasto vzteklým, že už nemá nejmenší potøebu mì vidìt. V jedné hospodì v Kunraticích mi Milík domlouval, a� ze sebe už nedìlám šaška, bylo mu nepøíjemnì z toho, jak si ze mì Pavlini kamarádi dìlali šoufky. Dlouho potom, co jsme se s Pavlou rozešli, jsem mluvil U kina s jedním malíøem, který mi tvrdil, jak byla Pavla ukrutnì na chlapy, øíkal mi, že jsme vlastnì švagrové, protože jsme s ní oba nìco mìli. Aèkoliv tou dobou už jsem vztah s Pavlou tak moc neprožíval, nedìlaly mi ty jeho legrácky vùbec dobøe.
	Èasto jsem tou dobou jezdil do Strakonic, odkud byla Radka, se kterou jsme se poznali v práci. Vysedával jsem tam v baru U komínu, kde jsem taky narazil na Lenku, tou dobou dìsného podìsa. Své výlety do tohoto mìsta jsem uzavøel v momentì, kdy jsem z ne zrovna racionálního dùvodu probodnul pneumatiky nìjakým lidem z rokáèe, ve kterém jsem absolvoval taky nìjaký ten veèer a noc. Docela vydaøený koncert tam mìl i Tomáš, který potom taky asi pùl roku bydlel u mì v Libni. Tomáš mìl zrovna asketické období, vaøil si jen vloèky s masoxem a pøemítal nad tím, proè ho tak bavilo chlastat. 
	Rodièe už mì mìli plné zuby, ale matka to vyøešila pomìrnì šalamounsky a sehnala mi garzonku v Libni. Bylo to pro mì víc než pøijatelné øešení. Ale stejnì jsem se skoro celý rok trápil, jak jsem to všechno zvoral. V devadesátém tøetím jsem si po chvilce, kdy jsem byl nezamìstnaný, našel místo v penziónu, o kterém jsem se rozepsal v první cestì Jinam.
	Byl jsem delší dobu jako chodící mrtvola, nic mì nebavilo, snad jen obèas mi zvedla náladu jedna rozvedená holka, co v penziónu myla nádobí. Nìkdy jsem zašel s ní a její malou dcerou vykoupat se na Štvanici. Taky jsem chodil sám na procházky do Miškovic a Mírovic a do jiných míst tímhle smìrem. Málokdy jsem se dal s nìkým do øeèi, jen nìkdy v Miškovicích jsem u stánku, kterému øíkali Kavárna, žvatlal s místními. Docela jsem tou dobou ale hodnì èetl, nejvíc knížky o filozofech a nebo i jejich dílka. Jednou z nich tøeba byl rozhovor filozofa Jeana Guittona s vìdci, bratry Griškou a Igorem Bogdanovými “Bùh a vìda ‑ k metarealismu”, která mì docela hodnì oslovila. Rád jsem se nìkdy vracel k Ladislavu Klímovi, kterého hodnì obliboval i Míša z Olomouce. Mimo jiné jsem si pro sebe objevil Køesadla, jehož absurditky mi docela sedìly. Taky jsem si zaèal malovat temperkami po stìnách v pøedsíni a v jediné místnosti, ze které se skládá mùj byt. Tìsnì pøed první cestou do mimorealitky a bìhem ní jsem to ale trochu pøe�ápnul, protože jsem zaèal pod vlivem prudkých pnutí v duši používat coby temné barvy i borùvkový kompot a krém na boty. Vidouc pak moje výtvory racionální otec, doporuèil mi, abych si místnost znovu vymaloval na bílo. Taky mi pøi tom malování pomohl. Nechal jsem si jen nade dveømi jasnì žluté sluníèko s vyplazeným jazykem, kterýžto symbol jsem používal jako své logo i na dopisech svým mimopražským láskám.
	Potom jsem se s tím smíøil, že jsem snad skoro všechno, co šlo, nezvládnul, a zaèal se pøátelit se skupinkou lidí, co se scházela v hospodì U kina. Tam jsem se seznámil s Emilem a Míšou. S Míšou jsme podnikli nejeden veselý veèírek. Jednou jsem trocha poškádlil jejího tehdejšího manžela Jardu a dokonce dal pøes kokos Jandákovi, který s Míšou chodil. Jandák sice byl nìco jako mùj pøítel, ale jeho úlety byly ještì horší než ty moje. V raném mládí si asi zahrával s drogou, a nìkdy se mu to vracelo, býval vzteklý. A poøád se s Míšou hádali. Nìkdy nezùstalo u slov, a tak mì tím štval, protože jsem se s oblibou stavìl do role Míšina ochránce a konzultanta jejích èastých rozervaností. No ale jeho pøátelé jako Ujda a další byli hodnì pohodové mánièky, na kterých se mi líbilo, že je jen tak nìco nevystresuje. Svùj názor jsem si trocha poopravil, když se v Ujdovì žižkovském bytì na klice od okna obìsil Ujdùv a Jandákùv kamarád Ježek. Ještì chvilku pøedtím jsem se zúèastnil vícedenního veèírku u Ujdy, kdy jsem po jakémsi domácím rumu dostal nápad pøedvést ostatním, kterak jsem v mládí plaval a skákal do vody, a tak jsem bez vìtších zábran skoèil po hlavì ze stolu, jakoby parkety mìly být vodní hladinou. Bøezina mì díky této odvážné akci pøejmenoval na Oblouèka, protože mùj skok byl zøejmì vydaøený. Ujdu museli držet, aby nezkusil zopakovat mùj kousek, jelikož ne každý si u takovéhoto výkonu dokáže nìjak vážnìji si neublížit na zdraví.
	Když mì Beneš vyhodil z penziónu, tak mì Božena, se kterou se známe taky od Kina, chvilku sponzorovala, než jsem zaèal dìlat v hotelu Balkán. Božena tehdy chodila ke Kinu rovnou ze své zahrádky v Hostivaøi a nosila s sebou rùzné zeleniny, takže to bylo takové docela legraèní kombinovat je s pivem.
	Jednou mì Emil pøi jakési kulturní akcièce seznámil se sestrou svého kamaráda Ivou. Netrvalo mi to dlouho a zahoøel jsem k ní láskou velikou. Hezké chvilky jsme prožili na jednom výletì, kde bylo ještì pár lidí z Emilova okruhu. Bydleli jsme u nìjakých jejich známých ve vesnici kousek od Plznì, oni šli na jakýsi bigbítový festival a my s Ivou se procházeli letní pøírodou a bylo nám moc hezky. Tedy mnì urèitì. Nìkdy jsem zase pøijel za Ivou na Petøiny nebo na ni èekal pøed její prací u Folimanky. 
	V rámci partièky od Samsona jsem se sblížil s Jindrou, taky se tak trochu ucházel o Ivu, ale znal ji už déle, a tak spíš vystupoval v roli rodinného pøítele. Jindra mìl chalupu na Šumavì, kamž jsme ve tøech, ještì s jeho asi dvanáctiletou dcerou, vyrazili.  Jindra ukrutnì rychle jezdil svým èerným bavorákem po šumavských serpentýnách a z kaze�áku nám k tomu na plný koule vyhrávala muzika, jestli Rédl a Hradiš�an. Považoval jsem to tehdy za silný zážitek. Veèer jsme pak sedìli dlouho u krbu a Jindra hrál na kytaru. Samozøejmì jsme jako hlavní téma probírali Ivu. Téma Iva bylo i mým nejoblíbenìjším pøi našich hovorech s Emilem, tøeba jednou u mì na chatì jsem mu s ní nedal celý víkend pokoj.
	Tak nìjak to trvalo asi mìsíc, co jsem byl štìstím mimo sebe, chodil s Ivou na rùzné bigbíty a taneèky a v hospodì vášnivì debatoval a požívat alkoholy po znaèných dávkách, až jsem se nakonec složil na Letné pod strom a bylo. 

Dodatek

	Tolik tedy k cestám do Jinam, plavání a topení se v oceánech rozbouøených emocí, plných spodních proudù a nespoètu nebezpeèných míst. Ono slovo výlet je vlastnì dost nepøesné, šlo spíš o zápas o pøežití a rozšmodrchání  ukrutných vnitøních zmatkù, které se ve mnì uložily bìhem pøedchozích momentù v mém ne zrovna poklidném pokusu nauèit se žít pokud možno bez špatného pocitu ze svìta a sebe sama. 
	Nejsem sebou a svými cestami do Jinam, a zvláštì pak jejich dojezdy v blázincích, pøíliš nadšený, ale na druhou stranu mnì tyhle události ukázaly, co všechno možné v mé prapodivné hlavì nebo duši døíme. Nevím, jak jinak bych se s tím svým nevìdomím, nadvìdomím nebo nìèím takovým mohl tak dùkladnì seznámit. Nechci tvrdit, že se nìco podstatného se mnou ještì nestane, ale zaèínám koneènì mít pocit, že se znám víc než pøedtím. Takže se už tøeba nemusím tolik podceòovat nebo pøeceòovat, jak jsem míval nìkdy ve zvyku. Jenže zároveò mám obavu, abych zase nìkdy v budoucnu nedostal chu� se Tam podívat pod záminkou, že už mám všechno pod kontrolou a že se mi nemùže nic pøihodit, co bych nepøežil. A nebo se mi to všechno zase nezopakovalo jaksi samovolnì jako pøi první a druhé cestì. 
	Ono zahrávat si s touhle vìcí není moc bezpeèným sportem, není totiž nejmenší potíž u toho zešílet. Šílenství je sice vìc, se kterou se už docela umím vypoøádat, ale stejnì. 
	Na jednu stranu mì tìší, že podobné zážitky mìli rùzní mystici nebo šamani a jiní odborníci na transcendentálno, ale ti to dìlali povìtšinou pod nìjakým vedením, pøipraveni na to, co je všechno na tìhle cestách mùže potkat. Na druhou stranu mnì vadí, že jsem nezaèal brát jejich rùzná upozornìní a rady vážnì ještì pøedtím, než jsem se jal cestovat. 
	Jedním z docela propracovaných návodù, jak nepøijít pøi cestování do Jinam k úrazu je napøíklad kniha Oblak nevìdìní, sice ze ètrnáctého století, ale pøesto souèasná, protože nehledì na jakýsi zdánlivý pokrok lidé se zas tak moc ve své podstatì nemìní. Aspoò si myslím.
	Dalším, kdo tyhle stavy podrobnì vysvìtluje, je Stanislav Grof. Vìtšina mých prožitkù jde zaøadit jako kostky do jeho stavebnice o ètyøech perinatálních fázích a teorii o traspersonálních stavech mysli. Mùj pohled na svìt se díky cestám stal doopravdy holotropním v tom smyslu, jak on toto slovo vysvìtluje. Sice jsem neprošel experimentováním s LSD nebo nezkusil holotropní dýchání, ale výsledek byl skoro stejný. Jenom s tím dùležitým rozdílem, že jsem všechno prožil bez dohledu a kontroly, takže jsem neumìl rozjeté otevøené vìdomí zastavit, a tak v tom lítal vždycky nebezpeènì dlouho. Taky mì dost oslovil Mircea Eliade se svojí studií o šamanismu, tihle rùzní evenští kouzelníci a jiní starodávní medicinmani a mágové udìlali z cestování Tam a zpìt docela propracovaný systém, kterým by se mìli souèasní znalci lidské duše rozhodnì zabývat. 
	A ono i tohle moje cestování bylo pokaždé provázeno pocity smrti, zrodu, dalšího umírání a tak dokola, a to asi nejde provokovat do nekoneèna, abych jednou v té oblasti Jinde nezùstal celý nebo tøeba jen moje duše natrvalo bez šance na návrat.
	Díky svému cestování po skrytých konèinách lidského ducha mi také dochází, proè se rùzní literáti a jiné postavy byli schopni zbláznit, tøeba takový Nietsche zašel tak daleko a bez záchytných lanek víry nebo nìèeho jiného, že se jeho konci vùbec nedivím. Ono i teïka existují mladíci, kteøí mohou zvesela ztratit rozum jenom díky tomu, že velmi nekriticky pøijímají názory tøeba Ladislava Klímy, Friedricha Nietscheho, Arthura Schopenhauera, Martina Heideggera, Alberta Camuse èi jiných filozofù, blouznivcù a povedených guruù, jakým je tøeba Osho, takže to s nimi mùže dopadnout podobnì jako s devatenáctiletým Mirkem, ètenáøem Nietscheho, kterému jsme na PC marnì vysvìtlovali, že svìt existuje, stejnì jako jeho poblouznìná mysl.    
	Zpìtnì se mi taky tak trochu vyjasòuje, proè mì lákalo prostøedí nebezpeèných knajp, rùzných trosek a vydìdìncù ze spoleènosti, smysl dostávají i moje potøeby spojit se s náladami noci a skrytých svìtù. Mìl jsem období, kdy mnì tyto svìty vyhovovaly víc než normální lidská spoleènost, kde jsem nevidìl nic jiného než samá tabu. Jenže domyšleno do dùsledku, pøedstava, že by všichni lidé mìli odhodit rùzné kulturní a civilizaèní nánosy a stát se tím, èím doopravdy v skrytu duše jsou, je dost dìsivá.
	Vùbec bylo pro mì taky dost tìžké vyrovnat se s propastným antagonismem svìta Tam a tady. Poslední dobou mi ale rozdíly v normálním vnímání svìta a mýtickým a holotropním nepøipadají nepøekonatelné. Spíš je beru jako dvì strany jedné mince, že se tedy dobøe doplòují.Takže zjednodušenì øeèeno, existuje jen jedno Tady. 
	No døív jsem mnohdy v lidech nemìl potøebu hledat to lepší, ale spíš naopak. Tøeba rùzné milé, hodné, klidné, napøíklad šepotající vegetariány a jiné “pozitivnì” ladìné osoby jsem mìl za tìžké pokrytce, kteøí se snaží zamaskovat to pøirozenì negativní, agresivní a zlé v sobì, a nejsou si ochotni pøiznat, kým doopravdy vlastnì jsou. Dneska jsem na tom snad líp a už nemám potøebu pátrat po lidských vnitøních peklech a za vším hledat rùzné utajované a skryté podvýznamy.
	Trochu lituju toho, že mám hodnì rùzných povahových chyb, jakými jsou tøeba nedostatek schopnosti racionálního myšlení, zdravé soutìživosti a koncentrace na jakýkoliv výkon. Takže asi neskonèím nikterak úspìšnì, co se tøeba penìz nebo jiného ocenìní týèe. Jenže jsem ve fázi, kdy mi dochází, že nejde mít všechno. Mám takový dojem, že málokterá z mých vypeèených vlastností má chu� mì opustit, a tak si na nì zvykám a pøestávají mi tolik vadit. Možná mì èeká ještì nejeden prùšvih a trapas, ale už mi to tolik nevadí. Pøežít období rùzných sebemrskaèských nálad, depresí a jiných peklíèek tak trochu už umím, a nebo aspoò umím poèkat na dobu, kdy odezní. Ani moje øeèi o bojování se sebou samým nejsou zrovna tou záležitostí, kterou bych se chtìl zabývat vìènì. Ani být stálým hledaèem a vykladaèem nebo nìco v tom duchu. Èas, kdy své rùzné zkušenosti s mimorealitkou a jejím splynutím s všedním dnem nebudu jen vstøebávat a do hloubky probírat, ale i kapku aplikovat, tøeba pøijde. Je mi skoro tøicet pìt. Možná moc, možná málo, ale snad nìjaký èas a pøíležitost ještì pøijdou. 
	Jsem docela rád, že mì teïka oslovuje víc normální život než rùzná vnitøní pekla a ráje a hledání jakéhosi já s velkým J, Principù a jiných transcendenten. Myslím, že jsem už mìl možnost si tuhle oblast omrknout, a zjistil, že existovat jen v øíší za Zrcadlem nejde. Ale kdo ví, co se ještì stane.    

	Nájezdník - šílenství, ztráta rozumu a smrt starého a zrození ještì staršího

	Matky rychle vychovávaly své dcery, otcové chránili a pøipravovali na zlé èasy své syny. Lidé se k sobì tiskli jako kuøata ke kvoènì, vzpomnìli si na své pøíbuzné a zaèali se o nì starat, celé národy a kmeny zaèaly zase cítit stará pokrevní pouta. Pro nájezdníka byly nachystány malebné scénky hrajících si dìtí se zvíøátky, nevinné tváøièky mladých dìvèátek, aby ho obmìkèily. Bránit se nájezdníkovi nemìlo nejmenší cenu. Mraky stále víc šedly až zaèaly úplnì èernat a místo dne pøišla èerná noc. Hodnì lidských myslí oscilovalo mezi nadsmrtelnou odvahou a dìsem z pøicházejících hrùz. Staøí bardi zalezlí v hospodách poøád žvanili o vojnì, ale to co mìlo pøijít, se nedalo srovnat s nièím, na co je jejich dùstojníci a velitelé pøipravovali. Nájezdník nepotøeboval žádné zbranì, nepotøebovat jakoukoliv techniku. Umìl se chladnokrevnì rozzuøit tak, že by ho nezastavila sebelépe vycvièená armáda. Nevnímal bolest a umìl se stát nezranitelným. Nebyl z jiné planety, ale pøicházel z dob, kdy bylo dole dole a nahoøe nahoøe. Vrátí svìt do dob, kdy lidé ještì nemìli ponìtí o vìdì, nepotøebovali umìlohmotné náhražky, do dob, kdy svìt spojoval strach a bázeò ze sil pøírody a èas se otáèel v kruhu roèních dob. Nájezdník nemìl nejmenší slitování s nikým, neznal nikoho, kdo by byl silnìjší než on. Mìl nejen sílu, ale znal i všechny lsti všech bojovníkù, váleèníkù a rekù. Znal všechny pasti, které pro nìj mohli lidé vymyslet. Na svìtì nebyl nikdo, kdo by byl schopen se mu podívat do oèí a nezkamenìt. Byl pøipraven i na to, že mu budou lidé obìtovat své dcery v domnìní, že ho tím zastaví. Žádná kouzla a èáry, hradby, úkryty, nic nemohlo lidi zachránit. Nájezdník musel vykonat své dílo zkázy, s nikým nepromluvil, s nikým se nepøátelil. Nikoho nenávidìl, jen šel za svým cílem. Vyhrát a znièit, dohnat ty, kteøí prchali, vyhladovìt ty, kteøí se skrývali. Vìdìl, že nikdy neudìlá zbyteèný krok nebo pohyb. Vždycky vyhrál. A i když všude bylo slyšet jen náøek a sténání, šel dál za svým. Po krátké dobì mu podlehl celý svìt. Nájezdník se podíval do slunce, které se zase vrátilo na oblohu, lehl si do trávy pod strom a usnul. Svìt zase mìl svùj ztracený øád. Matky vychovávaly své dcery, otcové chránili a pøipravovali na zlé èasy své syny.

Láska, Èerný a Bílý kníže

	Potkal ji, když šel kolem jejího domu. Už pøi prvním pohledu na ni vìdìl, že se do jiné dívky v životì víc nezamiluje. Nìkolik dní a týdnù nemyslel na nic jiného než na ni. Když byli spolu, nemohl se vynadívat na její modré oèi a temnì zlaté vlasy, pøi probuzení a usínání mìl pøed oèima jen její postavu, její pohyby a gesta, která byla den ode dne velebnìjší.
	Potkal také Èerného knížete, kterému se do oèí vysmál a øekl mu, že je proti nìmu nikdo, jen on má to štìstí žít s nejkrásnìjší ženou. Èerného knížete to hluboce urazilo. Slíbil mu, že se mu pomstí. A brzy tak i udìlal. Poslal na nìj své èerné psy, kteøí umìli bìhat po obloze a mìnit se v obrovské temné stíny. Pøi pohledu na nì mohl èlovìk umøít dìsem. 
	Musel tedy utéct, když nechtìl zemøít. Rozlouèil se s dívkou a odešel ze zemì. Èerný kníže mu ale jeho pýchu neprominul. Celý dlouhý èas ho pronásledoval, dokud ho nepøinutil omluvit se a slíbit, že se už v životì s dívkou nesetká. Byl potom velmi zoufalý, nic ho už netìšilo a se svou láskou ztratil i smysl života. V duši mìl jen pustou pouš�.
	Potkal také Bílého knížete. Ten mu øekl, že ho z jeho zoufalství vysvobodí. Slíbil mu, že v každé ženì, holèièce i staøenì uvidí svoji lásku, každou bude milovat stejnì jako tu dívku, kvùli které se dlouhý èas trápil. Žádnou nebude mít rád ani víc ani ménì, všechny pro nìho budou krásné. Ale zùstane sám. 
	A tak se i stalo.

Vìzeò

	Byl sám v jejich tmavém vìzení. Dlouho pøemýšlel, co bylo, co mìlo být. Pak pøemýšlet pøestal, nikam to nevedlo. Po chvilce nehnutého klidu nemohl zvednout nohy, jak byly tìžké, krev tekla pomaleji, dech se ztišil. Nìkolik dní bylo v jeho cele úplné ticho. Chtìli ho propustit, a on se divil, proè a kam, vždy� už je svobodný.  Strom z jeho zahrady propustit neumíte, øekl, a oni se smáli.